To so (od desne proti levi): bog pomladnega vetra
Zefir, nimfa Kloris in boginja cvetja
Flora. Trojica nastopa pri rimskem pesniku
Ovidiju, v
njegovi pesnitvi Fasti (1. st. n. š.), tj. v
pesniškem opisu mesecev rimskega koledarja:
Nekega pomladnega dne Zefir ugleda deviško nimfo Kloris
in se vanjo zaljubi; dekle mu hoče ubežati, a Zefir je
hitrejši in močnejši, objame jo okrog pasu in v tistem
trenutku se mladenka spremeni v odraslo žensko Floro, o
čemer govori s cvetjem, ki ji vre iz ust: »To sem jaz,
Flora po imenu, ki bila sem Kloris: v latinskem jeziku
se je spremenila grška črka v mojem imenu…« - Vendar pa
ugrabljenki nič ne manjka, saj ima v zakonskem stanu
čudovit vrt, v katerem ji je mož zasadil tisočere rože,
rekoč: »Boginja, bodi kraljica cvetja!«
Skupaj z drugo pomladno druščino pa jih zasledimo tudi v
stari Lukrecijevi
filozofski pesnitvi O naravi sveta (De rerum
natura, 1. st. n. š.):
Vesna prihaja in Venus in Venere vestnik krilati
stopa pred njima, a spredaj, tesnó za petami Zefira,
trosi pomladne cvetlice pod nóge jim Flora rodnica,
pota vsa polna prelepih so barv in blagega vonja.