Madeira,
24.12.2016-1.1.2017
Za Madeiro sva se odločila, ker ima blago mediteransko klimo, v tem letnem času
od 16 do 20°C in ogromno označenih in urejenih pohodnih poti. Otok leži v oceanu
nasproti Maroka in spada pod Portugalsko.
24.12., sobota:
Letalske karte sprintam doma, a nama v Benetkah pri vkrcanju na letalo dajo nove
z drugačno številko sedežev. Strgajo nama stare, ojej, na istem listu
imava tudi karte za naprej.
Letalo TAP-Portugal odleti v Lizbono
z eno urno zamudo. Zaradi časovne razlike pridobiva eno uro. Let v Funchal na
Madeiri imeva naslednji dan, ker so bile letalske karte na ta način ugodnejše.
Na letališču poiščeva vhod v podzemno,
na avtomatu kupiva vsak svojo karto s štirimi vožnjami (14€). Enkrat se
presedeva in izstopiva v predelu, kjer sva rezervirala sobo preko Bookinga.
Bisengoto je stanovanje v pravkar prenovljeni visoki vrstni hiši, v kateri
oddajajo sobe (22€). Odloživa prtljago in se s podzemno odpeljeva do morja. V
slaščičarni si poleg kave naročiva božično slaščico »pastel de nata«, opazujeva
domačine, ki kupujejo venčke sladkega kruha z ogromno sladkorja in želatinastimi
božičnimi okraski- Bolo Rei. Avtobus za Belem (podzemne proge ni) odpelje šele
čez pol ure, zato se odpraviva peš. Prehodiva skoraj 4km. Poslikava menda
najdaljši most v evropi čez reko Tajo pred izlivom v morje.
Končno prideva k spomeniku Padraodos dos Descobrimentos, postavljenemu v
čast vseh pomorščakov, ki so v 15. in 16. stoletju odkrivali nove svetove. Najin
namen je bil, da se povzpneva na razgledišče, a ga nažalost obnavljajo. Tudi
samostan Mosterio dos Jeronimos, kjer je grobnica Vasca da Game, je zaprt.
Vrneva se nazaj do Praca de Comercio, vse ulice, ki vodijo do trga se svetijo v
novoletnih lučkah, na trgu je ogromna jelka. Kljub božičnemu večeru so ulice
polne obiskovalcev. Na trgu Praca dom Pedro si naročiva pozno večerjo- paello.
Prisedeta Finca, ki že nekaj let božične praznike preživljata v Lizboni.
25.12., nedelja:
S praznim metrojem se zapeljeva do letališča, na
avtomatih sprintava nove karte, ob 9:30h imava let za
Funchal, glavno mesto Madeire. Po
manj kot dveh urah pristanemo na letališču, del steze je grajen na 70m visokih
stebrih nad morjem. Dočaka naju oblačno, vetrovno vreme. Šofer Bravacar-ja, ki
naju je prišel iskat na letališče, pravi, da bova imela srečo, če bo ostalo samo
oblačno brez dežja. Na srečo se vreme obrne in imava vse dni sonce. Par
kilometrov od letališča prevzameva avto (najem avta Hyundai i10 naju stane za 6
dni 223€ z vsemi zavarovanji). Ta dan imava v načrtu ogled vzhodnega dela otoka.
Ob cesti cvetijo aloe, peljeva pod stebri letališke steze. Vstaviva se nad
Prainho, edino naravno plažo na otoku s črnim vulkanskim peskom. Z glavne ceste,
ki potekajo po vrhu klifov, se spustiva proti morju skozi turistično naselje. Ob
morju najprej naročiva pivo, prepriča naju jedilnik in naročiva polenovko.
Odlično. Končna postaja je Baja d'Abra,
parkirišče in izhodna točka za prvi pohod po označeni poti
Vereda da ponta de Sao Lovrenco. Cel
polotok je narodni park Nature 2000 z nešteto vrstami ptic. 4 km dobro zaščitene
in skoraj tlakovane poti naju vodi gor in dol po
naravnih prehodih. Za vsakim ovinkom se nama odpirajo novi pogledi na klife in
iz morja štrleče ostre skale. Na koncu se povzpneva na strm najvišji klif,
razgledišče na travnat otoček, ki je bil nekdaj verjetno del polotoka. Najin
naslednji cilje je Porto da Cruz,
vasica na severnem delu otoka. Izbereva novo cesto, takoimenovano »rapidas«, ki
naju skozi tunele hitro pripelje do željenega cilja. Zaradi svojega vulkanskega
nastanka je otok izredno razgiban, stara ovinkasta cesta vodi po strmih,
globokih soteskah in visokih hribih, ob morju ni cest, iz vasice v vasico se
dvigaš čez klife in spet spuščaš do morja. Pričaka naju dež, a preden prideva po
strmi cesti do morja, se že jasni. Star mlin za mletje sladkornega trsa še
deluje, v njem izdelujejo rum. Iščeva prenočišče, en hotel je zaprt, drugi pa
poln. Domačin nama svetuje, naj se zapeljeva do
Machica na vzhodu otoka. Ker je otok
širok le nekaj več kot 20km in
čez pelje hitra cesta, sva takoj na
drugi strani otoka. Blizu morja dobiva hotelček Amparo(soba z zajtrkom 45€).
Sredi mestaca so velike jaslice na prostem, sprehodiva se ob morju, posediva ob
pivu in pici dolgo v noč. (prevozila
46km)
26.12., ponedeljek:
Peljeva se proti Santani. V načrtu sva imela ogled severnega dela otoka, a naju
premamijo vrhovi sredi otoka, ki so se končno prikazali izza oblakov. Zavijeva
za Ribeiro Frio čez prelaz
Poise do tretjega najvišjega
vrha Madeire, Pico do Areeiro.Na
1818mnv je izhodišče za pohodno pot na najvišji vrh,
Pico Ruivo. Višji je le
za 44metrov. Dobro označena in od začetka tlakovana pot se spušča in
dviga, speljana nad prepadi in skozi neštete tunele. Ponekod je videti sledi
starejših prehodov, ki se krušijo v prepadne doline. Na najstrmejšem delu so
postavljene železne stopnice, ki jim ni videti konca. Prečiva manjši greben in
po široki stezici prispeva do koče. Še zadnji vzpon in sva na
1862 m visokemu Pico Ruivo. Bolj kot
razgledi na morje in strm reljef otoka naju očara sama pot, tako razgibana in
speljana po naravnih prehodih, da je vredna vsake kaplje potu (mojega, Miro se
verjetno ni niti spotil). Po 5-ih urah hoje sva nazaj na izhodišču. V koči se
regenerirava s paradižnikovo juho in tradicionalnim česnovim kruhom Bolo Do Caco
ki ju zalijeva s pivom. Vrneva se nazaj proti Ribeiro
Frio. Na ravni pohodni poti Vereda dos
Balcoes si raztegneva noge. Pripelje naju do razgledišča v dolino Ribeira da
Metade, na drugi strani se dvigajo skalne špice. V vasi si ogledava še
ribogojnico postrvi, sledi vzpon nazaj na prelaz Poise in strm spust proti
Funchalu. Pred glavnim mestom se odcepiva proti zahodu, kjer v
Ribeiri Bravi iščeva prenočišče.
Ulica ob morju je zabita s prometom, na promenadi se sprehaja ogromno turistov.
Hotel ob morju nama je predrag, en je zaprt, tudi hostel, ki sem ga dobila preko
Bookinga je zaprt. Tudi v naslednjem mestecu
Ponta do Sol so hoteli dragi, nad
80€. Promenada in glavna ulica sta praznično okrašeni, sprehodiva se ob polnih
lokalih turistov. Že malce nervozna se odločiva, da greva naprej. Končno v temi
dobiva prenočišče v Calheti. Za
apartma Beira Mar ob morju plačava 40€. Najameva ga za 2 noči. (109km)
27.12., torek:
Pozajtrkujeva v apartmaju, sprehodiva se ob morju, posediva ob kapučinu. Ko
prideva do avta, naju čaka listek s kaznijo za parkiranje. Po otoku lahko brez
kazni parkiraš kar na cesti, modre cone so pa svete. Na njih je parkiranje
brezplačno samo ponoči, od 8h zjutraj je plačljivo. Preparkirava in si v mestecu
ogledava mlin za mletje sladkornega trsa. V njem je restavracije, kjer lahko
probaš pijačo Poncha in slaščico Bolo del Mel, ki ju izdelujejo iz ruma,
pridobljenega iz sladkornega trsa. Ime otoka pomeni les, ko so začeli saditi
sladkorni trs, so gozdove požigali, naredili terase, kjer danes rastejo še
bananovci, trte, krompir, fižol, buče, solata, paradižnik… namesto plevela
cvetijo rože. V tem času so cvetele predvsem strelicije in aloe. Zapeljeva se
proti notranjosti otoka na planoto Paul
da Serra, približno 1400mnv. Parkirišče je že polno. Kdor želi, se lahko od
rampe navzdol pelje s kombijem, ki ima označen urnik prevozov. Midva se po
asfaltni cesti spustiva peš v sotesko. Danes naju čaka prva levada. Levade so
vodni kanali, vklesani v skale, za
dovajanje vode iz deževnega severa na
sušni jug. Gradili so jih sužnji, katere so na otoku pretovarjali na poti iz
Afrike. Poti za vzdrževanje so danes namenjene tudi pohodnikom. Pri koči naju
kažipot usmeri po kamnitih stopnicah do
Levade 25. izvirov. Pot je speljana ob kanalu, izklesanem v skalo, spusti se
na mostiček, od koder je pogled na dvojni slap Rico, nato ob drugem kanalu do
visokega naravnega amfiteatra. Na sredini je laguna, v katero pada visok slap,
naokoli pa tečejo manjši izvirki iz skal. Vrneva se do križišča in greva še ob
Levadi do Risco. Tudi ta naju
pripelje do slapa. Pot naprej je zaprta, odnesel jo je plaz. Pod slapom je tunel,
na drugi strani se še vidijo ostanki nekdanje poti. Po treh urah sva spet pri
avtu. Na soncu pomalicava in posediva ob pivu. Sledi strm spust proti obali.
Obiščeva še Jardim do Mar, na koncu
promenade je kamnita plaža, kjer se martinčkava. Ob pečeni polenovki opazujeva
sončni zahod, ki je menda na tej
strani otoka najlepši. (86km)
28.12., sreda:
Miro mi spet scvre jajčaka za zajtrk. V
Prazerasu parkirava, posediva ob kavi in načrtujeva dan. Pri hotelu visoko
nad obalo se začne pot, ki pelje strmo k morju,
Caminho Real do Paul do Mar.
Zgrešiva pot in greva po krožni poti, po kateri naj bi hodila bosa. Podlaga je
iz kamnov, nato storžev, peska, listja... končno sva na 535mnv, kjer se začne
pravi spust. Cikcakasto se po strmi, s kamenčki tlakovani potki strmo spuščava k
morju. Na dveh mestih je stezico odneslo. Odpre se nama pogled na visok slap, ki
je skrit v soteski Ribeira Seca. Po uri hoje me mišice pečejo, končno sva na
cilju. Vzameva si čas in slikava ozke, tlakovane uličice, vodnjake z modrimi
poslikanimi ploščicami, ploščice s pobožnimi motivi na pročeljih hiš...Ob morju
srkam poncho in se hrabrim za pot navzgor. Gre lažje, kot sem si predstavljala.
Zapeljeva se do najzahodnejše točke otoka,
Ponta do Pargo. Parkirava sredi vasi
in greva peš do svetilnika, ki stoji na klifu 300m nad morjem. Po drugi potki
greva ob klifu do gostišča , nato strmo v breg k avtu. Miro je slišal za staro,
enosmerno, panoramsko cesto iz Sao Vicente do
Porto Moniza, zato se vrneva proti Ribieri Bravi in čez otok. oz. skozi tunel do
Sao Vicente. Mestece ima kot
zanimivost v bližini podzemne jame, ki jih je naredila tekoča lava. Take sva
videla na Islandiji, zato jih ne obiščeva. Končno dobiva pošto, kjer lahko
plačava kazen za parkiranje. Oddahneva si in si privoščiva ribje kosilo –spet
polenovka, ki je meni najboljša. Izveva, da je panoramska cesta zaprta zaradi
padajočega kamenja. Malo razočarana se peljeva po novi cesti, spet z veliko
predori. Ustavljava se na odcepih, ki zavijejo na zaprto cesto. Nekatere dele je
odnesel slap, veliko je kamenja, ki pada po nezavarovanih pobočjih. En del jo le
prevoziva- na lastno odgovornost. V
Ribiera do Janela se razgibava na pešpoti na razgledišče na vulkanske stebre
v morju. Večeri se že, ko sva v Porto
Moniz. Sprehodiva se ob lavinih jezikih, ki so ustvarili skoraj naravne
bazenčke. Par betonskih pregrad in oceanska voda je ujeta v bazene, ki jih greje
sonce. Med njimi so speljane betonske stezice. Kar malo mi je žal, ker imava
rezervirano sobo v vasi Santa, visoko nad mestecem. Zapeljeva se po cikcakasti
cesti, garmin naju pripelje do Pasao Fernandez. Ugotavljava, ali je to gostilna
ali trgovina, zanemarjen lastnik nama pokaže sobo. Diši po zatohlem, ko odgrnem
rjuhe, najdem dlake. Lastnik se name jezi, noče dati čistih rjuh. Pokaže nama
drugo sobo, jamra, kako težim tako staremu človeku in očetu ne vem koliko otrok.
Kljub temu, da nama bodo nekaj trgali s kartice, ne ostaneva. Spustiva se v
Porto Moniz in prenočiva v snažni sobici AlojamentosRodriques (soba z zajtrkom
30€). Ob morju naročiva vino tinto- ma ni iz Madeire, je s Portugalske. (56km)
29.12., četrtek:
zgodaj se sprehodiva ob prazni obali, po zajtrku se zapeljeva po S otoka proti
Santani. Pred mestom zavijeva v hrib za
Queimadas. Pri parkirišču stoji obnovljena tradiciona hiša, naprej naju
usmeri kažipot za Lavado Caldeirao Verde,
6.5km dolgo pot ob levadi. Najprej hodiva po široki gozdni poti, ki se kmalu
spremeni v kamnit zid, zaščiten z ograjo. Levada je vkopana visoko nad strmo
sotesko in čudiva se, kako so jo lahko klesali. Veliko vode kar prosto teče v
slapkih na pot. Mimo visokega slapu je speljan mostiček, pot pelje še skozi par
tunelov in se konča pri 100m visokem slapu Caldeirao. Nazaj grede
srečujeva veliko pohodnikov, iščemo prostor za izogibanje. Po 3 urah hoje sva
pri avtu. Spustiva se po zelo strmi cesti v
Santano. Pri cerkvi so spet velike
jaslice na prostem, nedaleč stran pa edina zanimivost v vasi, lesene hiške s
slamnato streho do tal. V raznih vodičih sva brala, da je to tipična madeirska
vasica, malo sva razočarana, ker je samo nekaj hišk, postavljenih za ogled
turistov. Zaželim si posedeti ob morju, zapeljeva se v
Porto da Cruz, ob kapučinu uživava
na soncu. Zgodaj je še, zato se odločiva, da si ta dan ogledava še nunsko vas.
Po »rapidi« hitro prideva do Funchala. Zelo strma, ovinkasta in ozka cesta ob
robu soteske naju pripelje do Eira do
Serrado, razgledne točke 1000m nad dolino. S
parkirišča se dvigneva do razgledišča, vidi se v dolino, vulkanski krater,
stisnjen med visoke vrhove, v katerega so se nune v 16. st. skrile pred pirati.
V vasico vodi steza, prvotni načrt je bil, da greva peš na kostanjeve jedi,
vendar se je že pričelo nočiti, zato si premisliva.
Zapeljeva se proti Funchalu in iščeva
prenočišče. Preko Bookinga rezerviram sobo v majhnem hotelčku The Flame Tree
(soba 25€). V restavraciji imajo
kar visoke cene, zato greva malo naokoli. Za dnevno juho, caldo verde,
presenečena dobiva smukavc. Mlademu fantu, natakarju , poveva, da je to tipična
idrijska jed. Pozna Slovenijo in ima prijatelje od tam. Polenovko zalijeva z
rdečim vinom, razložijo nama, katero je tipično madeirsko vino. (146km).
30.12., petek:
Na zajtrku se ustaviva ob cesti proti
Monte. Dopoldne si ogledava Monte, hrib nad Funchalom, na katerem stoji
cerkev z dvema zvonikoma Nosa Senhora do Monte. Pred njo je kip zadnjega
avstroogrskega cesarja Karla I. Habzburškega, ki je pokopan v cerkvi. Za
cerkvijo je trg, naravni amfiteater s fontano. Največja zanimivost dandanes je
vožnja s posebnimi sanmi. Turista ali dva se vsedeta v sani, dva v posebne noše
oblečena moška krmarita sani z vrvmi. S posebnimi obuvali zavirata, če gre
prehitro po 2km klancu navzdol. Ogledava si zanimiv tropski park (12€ na osebo),
ob glavni poti so ogromne slike, sestavljene iz ploščic in prikazujejo
portugalsko zgodovino. Tematski
parki- orientalski, japonski, afriški.... si sledijo eden za drugim. Park je
postavljen v hribu, vmes je speljana voda z majhnimi slapovi, ki se na sredini
stekajo v umetno jezero. Po dveh urah ogleda se zapeljeva
v mesto, kjer oddava
avto. Z avtobusom do centra, kjer imava rezerviran hostel Santa Maria (38€ soba
z zajtrkom) na istoimenski uličici. Odloživa prtljago, v kiosku kupiva karte in
se z avtobusom odpeljeva spet visoko nad mesto v
Jardin Botanico (vstopnina 5.5€ na
osebo). V nejm si ogledava drevesa iz vseh koncev sveta, kaktuse, rože, palme...
Na razgledišču posediva ob kapučinu in uživava na toplem soncu. Peš se spustiva
po ozkih, strmih uličicah do morja. Za kosilo naročiva mečarico z ocvrto banano-
menda madeirska specialiteta, sardince, zraven dobiva majhne fižolčke, krompir,
malancane, zelje in ananas. Pozno popoldne si ogledava trdnjavo
Sao Tiago in star del mesta,
zona Velha. Posediva ob sladkem
madeirskem vinu. Sprehodiva se še ob morju do katedrale. Na glavni aveniji so
stojnice, pijeva 10 let staro sladko vino Henry and Henry, ki je menda najbolj
znano. Poskusiva raznovrstno sadje, od tega kar štiri vrste bananic, pečejo
kostanje, kruh in kuhajo tipične jedi. V parku Sao Franceska je koncert
pihalne godbe, v starem delu mesta, kamor se še nazadnje sprehodiva
pojejo fado.
(18km)
31.12., sobota:Spakirava,
kovčke pustiva v recepciji. Ogledava si glavno pokrito tržnico
Mercado dos Lavradores. V njej so
oddelki z rožami, sadjem, suhim sadjem in zelenjavo in ribarnica. Prodajalke rož
so oblečene v narodne noše. Nakupiva eksotičnega sadja in sadik za rože. Po
obmorski promenadi prideva do kipa Ronalda in muzeja, ki si ga na hitro ogledava-
nisva ravno njegova fena. Povzpneva se v
park St. Catarina, polnem cvetočih rož. Odpre se pogled na marino, v
razburkanem oceanu se ziba rekonstrukcija Kolumbove ladje. Zraven sta zasidrani
dve ogromni križarki. Mimo Kolumbovega kipa in kapelice sv. Katarine prideva do
trga Infante, na katerem kraljuje
kip Henrika Navigatorja. Prideva do stojnic, kjer zborček prepeva božične pesmi.
Veliko skupin v narodnih nošah hodi po mestu. Ogledava si še trg
Praca do Municipio z občinsko hišo,
sodiščem, cerkvijo..na sredini trga je ogromno božičnih zvezd in okrašenih
smrekic. Čaka naju le še ogled mestne katedrale. Pred njo skupina moških v
narodnih nošah in mehih na ramenih prikazuje, kako so nekoč tovorili vino.
Katedrala je zaprta, prosti čas izkoristiva za kosilo. Končno odprejo katedralo,
v njej je maša, zborček poje. V vodičih bereva, da je strop iz cedrinega lesa z
intarzijami slonove kosti. Mešanica dveh stilov manuelinskega in baročnega se
vidi v nišah in baročni kapeli. Prižgeva svečko za slovo od otoka. Posediva še
ob odličnem juicu, nato v hostlu dvigneva prtljago in na avtobus za letališče.
Ustavi nama taksist, ki nama zaračuna isto ceno kot avtobus, saj gre na
letališče po turiste. Ob 20:30h imava let do Lisbone. Ob 22h pristanemo. Z
metrojem, ki je nabasan, saj vsi hitijo na glavni trg, kjer je silvestrovanje na
prostem, se zapeljeva do postaje, najbližje najinemu prenočišču, Pensao
Fernandez (25€ soba). Komaj ga najdeva, le na zvoncu je znak, da oddajajo sobe
in zraven telefonska številka. Miro pokliče in takoj je tu lastnik, nekam čudno
temen. Odloživa prtljago in peš hitiva proti Praci Comercial. Trume ljudi se
valijo po vseh ulicah, na trgu se zgužvava mimo jelke, saj Miro pravi, da nama
bo sicer zakrivala pogled na ognjemet. Nikjer šankov, kuhanega vina,
da bi se ogrela. Pričakava polnoč, okoli letijo petarde, pokajo zamaški,
ogledava si ognjemet. Malo nama je žal, ker nisva na Madeiri, v Funchalu je
največji ognjemet v Evropi. Nazaj grede hočeva nazdravit, domačini pijejo pivo,
ki mi zaradi mraza ne tekne, nazdraviva z vodo.
1.1., nedelja:
ob 6:30h začne vozit metro. Na
letališču je gužva, čakava več kot pol ure na pregled prtljage. Zatežijo mi
zaradi marmeladic, ki sem jih kupila včeraj na letališču v Funchalu. Zagotovili
so mi, da jih lahko nesem, ker mi jih zapakirajo v posebno vrečko. Tu mi jih
odpakirajo, pregledajo in spet zapakirajo. Let imava ob 8:20h, tečeva čez
letališče, nato pa na avtobusu čakamo še vse tiste, ki so obstali v gužvi. Let
je točen, ob 12:30h sva v Benetkah.
P
N
B