Albanija,
23.10- 1.11.2015
23.10.- petek: ob 12:30h hitiva počitnicam naproti, spet v
šiptarijo, ki po albansko pomeni dežela orlov. Nekaj nama škripajo zavore,
vseeno sva okoli 17h na meji z Bosno v Stari Gradiški. Kolona počasi leze preko
mostu čez Savo in po 50 minutah
čakanja sva končno v Okučanih. V
Laktaših dvigneva konvertibilne marke na bankomatu Ljubljanske banke .
Zapeljeva se po mestecu, Miro mi razkaže »znamenitosti«, v restavraciji
nazdraviva z rakijo, povečerjava in se zapeljeva do
Banja Luke. Na poti se ustaviva v
velikem nakupovalnem središču , kjer je vse zelo poceni za naš žep. V okolici je
menda veliko takšnih centrov. V Banja Luki imava rezerviran apartma Vesto(25€),
razpakirava in se peš odpraviva do centra. Poslikam pravoslavno cerkev, obzidje,
ki je nekdaj obkrožalo mesto, sprehodiva se po pešulici, polni sprehajalcev.
Obsediva ob pivu in opazujeva mimoidoče.
(444km)
24.10.-sobota: mudi se nama,
ob 6:30h sva že na poti. Voziva ob kanjonu
reke Vrbas. Veliko je oznak za
znamenitosti, a ni časa. Nekaj je samostanov, v strugi reke so urejene kajakaške
proge, malo pred Krupo se iz ceste
vidi naravni most visoko nad cesto. Rjave table označujejo poti za oglede. Cesta
vijuga med visokimi stenami, v katere so skopani podmoli, predori. Pri gostiščih
se že kadi in na ražnjih se vrtijo odojki. Prispeva v
Jajce, rojstni kraj nekdanje
Jugoslavije. Oba sva bila tu v rosno mladih letih, še se spomniva
Plivskih slapov. Razgledišče ob
slapovih še stoji, stopnice, ki so vodile do njega, je odnesel zemeljski plaz.
Greva čez most in v klanec po s kamni tlakovani poti do trdnjave. Je še zaprta,
vse znamenitosti so označene s tablami. Mestece je mešanica zgodovinskih,
predvsem otomanskih stavb in novogradenj. Del obzidja je obnovljen, po drugi
potki se spustiva v center. Posediva ob kapučinu, nato se nama mudi naprej.
Voziva po rodovitni pokrajini ob široki
reki Neretvi. Ker je območje znano po mandarinih, se ustaviva pri eni izmed
mnogih stojnic ob cesti. Ko se spuščava proti
Ramskemu jezeru, vidiva smirokaz za
etno vas Renič. Mogoče si jo obova ogledala kdaj drugič. Cesta se spušča do
Jablaniškega jezera, pred tunelom je
pol urni zastoj. Končno sva v Mostarju.
Ustaviva ob glavni cesti pod pravoslavno cerkvijo in se po stopnicah mimo
Karadozbegove mošeje spustiva do starega mestnega jedra. Domačinke na tržnici
prodajajo domače izdelke, tudi sok granatnih jabolk, ki je menda zelo zdrav.
Ozka uličica s trgovinicami naju pripelje do starega mosta, ki je bil porušen v
jugoslovanski vojni. Je lepo obnovljen, tudi uličice v bližini so vse tlakovane
s kamni, hiše so zidane s kamni in krite s skodlji. Pri hamamu, muslimanskem
kopališču, se obrneva, v bazarju pojeva čevape in že sva na poti. Zavijeva za
Stolac v dolini reke Trebušnjice. V
Trebinje in naprej na prelaz 1034mnv
na mejni prehod s Črno Goro. Voziva po planoti, cesta ni prometna, počasi se
začneva spuščati proti Nikšiču. Nad
mestom se ustaviva , od tu je lep panoramski pogled na
jezero Slano z otočki. Ob cesti
vidiva kamnit Vukov most, kasneje
bereva, da je tu okoli veliko romanskih obokanih mostov.
Zavore vedno bolj škripajo, Miro začne zavirati z ročno, kar počne še
nekaj naslednjih dni. Nova cesta naju pripelje do
Podgorice in še naprej do mejnega
prehoda Božaj. Več je klateških psov
kot policajev in avtov. V 15
minutah sva v Albaniji. Po novi cesti prideva v
Skadar. Poiščeva bankomat, se najeva
in odpeljeva do Leshe. Prvotni načrt
je bil, da bi šla v Komene in s trajektom po jezeru Komani do Fierze, naprej do
Valbone in na treking do Maja jezerca. Trajekt letos ne vozi že od septembra,
zato si bova ogledala vzhodni del Albanije.
V Lezhe prenočiva v hotelu Liss(2000lek). (592km)
25.10.-nedelja: spet sva zgodaj na poti, po avtocesti se
odpeljeva v Kukes.Tu narediva krajši
postanek. V mestecu ni nič zanimivega, ustaviva se na
krepkem zajtrku, naročiva kebabe, bureke, čaj, kafe, ki je,mimogrede,
odlično. Ni istant neskafe, kot ga običajno pripravljajo - iz vrečk. Kupiva
očala z dioptrijo, saj jih je Miro izgubil nekje v Banja Luki. Tudi cesta za
Peshkope je v redu. Dvigneva se na prelaz 886mnv in sledi spust do
Črnega Drina, na ovinku je
elektrarna, nato se spet dvigneva na prelaz 1200mnv. Planirala sva treking proti
Korobu,najvišjemu vrhu Albanije. Ker
vasi niso označene, odcepi tudi ne, ne najdeva odcepa za vas
Radomire, od koder je izhodišče
pohoda. Šele v vasi Slove je tabla z
načrtom pokrajine. Ker zavore še vedno cvilijo, se ne vračava. Vijugava po
hriboviti pokrajini, pot se ves čas dviga in spušča. V
Peshkopi je cesta najslabša.
Ustaviva se na čaju, opazujeva oslovske vprege, ki so še vedno glavno tovorno
sredstvo. Pokrajina je znana po
pridelavi jabolk, zato jih kupiva štiri
vrste. Iščeva lesene mline in visoke hiše z majhnimi okni
v najvišjem nadstropju . Nič od tega ne najdeva ali bi morala iskati po
stranskih dolinicah, ali je te znamenitosti povozil čas. Po slabši cesti se še
en čas spuščava v dolino. Prečkava mejni prehod in nadaljujeva proti
Debarju v
Makedoniji. Mimo dveh umetnih jezer prideva do
Struge ob Ohridskem jezeru.
Mestece poznava, sva ga obiskala, ko sva potovala po Makedoniji.
Sprehodiva se ob reki Struga do jezera, pokosiva, posediva na plaži. Pot
nadaljujeva po zahodni obali Ohridskega jezera. Prečkava mejni prehod
Blato in sva spet v Albaniji. Ker
nama nagajajo zavore, izpustiva pot do
Prespanskega jezera. Kilometer
iz glavne ceste je vas Lini, čudovit
pogled z vrha ceste naju zvabi v zaliv. Malo sva razočarana, ulica vodi med
hišami, do jezera skoraj ni dostopa, saj so hiše tik ob vodi. Poiščeva ruševine
bizantinske cerkve iz 6.-7. st. pred našim štetjem. Mozaiki so pod UNESCOvo
zaščito. Spet sva razočarana, med ruševinami je le meter krat meter pokritih
mozaikov, ki nama jih vaške deklice odkrijejo. Je pa od tu lep pogled na jezero,
kajti ruševine so na vzpetinici nad vasjo. 1.km pred mestom
Pogradec je cesta slaba, peljeva se
po zriti obvoznici. Ker sva še zgodnja, nadaljujeva pot proti
Korcam. Zvečer v mestu iščeva star
otomanski bazar, na katerem je guesthouse. Na žalost je zaprt, ker ves star del
obnavljajo. Dobiva prenočišče na glavnem trgu v Grand hotelu (soba z zajtrkom
26€). Greva na večerni sprehod po pešulici do mestne katedrale, vračava
se mimo mestne hiše, Mirahori mošeje,
otomanskega bazarja in do gostilne na večerjo- spet pečenje. (354km)
26.10.-ponedeljek: zjutraj se sprehodiva do starega
otomenskega bazarja, oba meniva, da je bil zvečer, ves v lučkah, lepši. Nekatere
trgovinice so odprte, prodajajo bolj kitajsko robo. Iz Korc naju pelje ravna ,
široka cesta, ki se kmalu konča.
Nova cesta je v gradnji, nekaj časa voziva po delovišču, nato prideva na staro,
ovinkasto cesto. Nova bo speljana niže po dolini, skopana globoko v hrib.
Voziva po ovinkasti cesti, ki se dviga
na prelaze nad 1000 metri in spušča v doline. V
Erseke vidiva, kako je ob zadnjem
neurju zemeljski plaz zasul pol bencinske črpalke in del ceste. Zbuldožiran je
ozek pas, toliko, da pelje avto skozi. Čez en čas prideva do zaprtega mostu,
policaji naju usmerijo k reki in peljeva
kar čez strugo. Nato se cesta dviga skozi gozdove, Miro pravi, da je idealna za
motoriste. Kmalu vidiva postajališče in kamp za motoriste. V
Leskoviku se ustaviva na čaju,
povprašava za cesto proti Permetu. Pravijo, da je v redu, ma se izkaže za
najslabšo. Strma, zrita cesta z odnešenimi bankinami, luknjami, naju pripelje v
dolino reke Vjose. Tu je cesta v
nekoliko boljšem stanju, vijugava po njej do vasi
Petran, kak kilometer naprej
zavijeva v stransko dolino reke
Langarica. Cesta niti ni slaba, po
približno 6. km prideva do termalnih
vrelcev Banje. Ob reki so topli
termalni izvirki, ograjeni s kamni v majhne bazenčke. Čez reko se dviga star,
obokan bizantinski most,
Kadin most. Ker sva brala o visokem
kanjonu, ki ga je tu ustvarila reka, poskušava priti v njega. Najprej greva više
nad kanjon, pa ni videti poti, nato bredeva po ledenomrzli vodi. Prideva do
začetka kanjona, a je voda previsoka in se ne da vanj. Razočarana spet bredeva
nazaj. Kljub toplim izvirkom je
voda ledena. Pod mostom imava piknik, namakava se v bazenu. Sama sva in uživava.
Vseh lepih reči je enkrat konec, odpeljeva se nazaj do glavne ceste in za
Permet. Najprej sva se mislila
ustaviti v mestecu, a se nama ne da, od vode sva čudno utrujena. Postanek imava
v Girokastri, na kratko se
sprehodiva po starem delu mesta, ogledala sva si ga že lani. V gostilni ob
kosilu degustirava črno vino iz tega okoliša. Najin cilj za današnji dan je
Sarande, obmorsko letovišče. Čez prelaz, kjer sva si lani ogledala izvirek
Modrie oko, zapeljeva v
Sarande in
poiščeva vilo Margerito (2800lek). Na promenadi si privoščiva slaščice.
Celo leto sem se izogibala sladkorjem, zdaj pa se bašem s sladkorno bombo,
oblito s karamelo in namakano v tri vrste sladkega mleka.
(264km)
27.10.-torek: končno se nama ne mudi, prišla sva do morja
in od tu naprej samo še uživava. Na promenadi ob jutranji kavi pomalicava
čebulne, sirove in špinačne bureke. Sonce že močno greje.
Na tržnici kupiva fige, med in olivno olje. Sarande je veliko turistično
mesto, zato tu ne zdrživa dolgo. Na poti iz mesta se končno ustaviva v mehanični
delavnici. Snamejo kolesa in vidijo, da ploščice na voznokovi strani niso še
čisto zrabljene in bodo zdržale pot domov. Si oddahneva.
Na poti vidiva smirokaz za Bunec
plažo, ki je km iz glavne ceste. Spustiva se po slabi poti do obale. Zalivu
kvari izgled le dolg , na pol podrt pomol. Se kopava, uživava ob misli, da je
bil zaliv poleti poln turistov, zdaj pa sva sama. Ko postaneva lačna, greva
naprej. Ob cesti so ogromni nasadi oljk. V
Himari greva v isto restavracijo kot
lani na ribe. Nakupiva hrane za en dan, najin cilj je plaža
Llamanit pod istoimenskim prelazom.
Ustaviva se še na plaži Dhermin,
spijeva kavo, posediva na soncu. Zvečer prideva na najino plažo. Ugotoviva, da
so že začeli graditi. Lani so bile le table z narisanim naseljem, kako bo le-to
izgledalo, letos že delajo ceste, terase. Več kot km dolga plaža je prazna, le
en avstrijski kombi je parkiran niže. Zakuriva taborni ogenj, nabirava dračje,
drv skoraj ni. (91km)
28.10.-sreda: občudujeva sončni vzhod, dolg jutranji
sprehod naju pelje do naslednje plaže v naslednjem zalivu. Danes ostaneva cel
dan na plaži. Morje je toplo, le vsake toliko temni oblaki zakrijejo sonce.
29.10.- četrtek: ob 6h zjutraj se že kopava. Kljub meglicam,
ki se vlečejo po hribih, se odločiva za
pohod. Zapeljeva se na
prelaz Llogoraja na 1027mnv.
Pozajtrkujeva v lepo urejeni in čistii restavraciji in povprašava za pot.
Med tablama, ki označujeta razdaljo do mest, se povzpneva v hrib. Najin
cilj je vrh Cik na 2044mnv. Steza se
vzpenja nad glavno cesto do
manjšega prevala. Od tu prideva do planšarije z ostanki utrdb Enverja Hodže.
Pot se strmo vzpne med borovce, tu
začnejo prve oznake, ki naju vodijo rahlo v desno in po poseki naravnost
navzgor. Spet prideva med borovce
in cikcakava v hrib. Na grebenu se pot rahlo spusti , nato
oznake kažejo naravnost navzgor ali levo.
Midva zavijeva levo. Pot se počasi dviga
in zavije desno , od tu se vidi vrh. Prečiva pobočje,
steza vodi do manjšega jezerca spodaj, midva po brezpotju zavijeva v
hrib. Končno doseževa
greben, po katerem prideva do vrha. Hodiva dve uri. Na eni strani se
spodaj blešči morje, s strani, po kateri sva prišla, se še vedno dvigajo meglice.
Nazaj rineva kar čez skalovje po strmem pobočju. Končno dobiva stezo in
okoli 12h sva pri avtu. Spustiva se na drugo stran prelaza do mesta
Orikum v bližini starodavnega mesta
Oricum. V 6. stoletju pnš so grki naselili nekdaj otok, zdaj
polotok Karaburun. Ob obali pred
polotokom je veliko ribjih restavracij. Po kosilu zapeljeva proti zapornicam, na
polotoku je še vedno mornariška vojaška baza. Ne pustijo naju do antičnega
amfiteatra, menda bi morala imeti vodiča. Zapeljeva
se do Vlore, od tu naprej pa po zelo
slabi cesti do Zverneca. V laguni je
otoček, na njega je včasih vodil dolg, lesen most. Na najino žalost je na pol
podrt. Zapeljeva se po makadamski
cesti , sprehodiva se do peščene morske plaže. Ta večer prenočiva v
Fieru (20€ za sobo).
(141km)
30.10.- petek: Voziva po novi cesti mimo oljčnih nasadov
proti Beratiju. V večji vasi se
ustaviva na zajtrku, nato nadaljujeva do oljarne, kjer kupiva oljčno olje.
V Lezhe si ogledava mavzolej
Skanderbega, albanskega narodnega heroja, ki se je boril proti turškim otomanom.
Pred Skadrom se ustaviva v albanski
domači gostilni, dobiva albanski koruzni kruh-
buk misri, prelit z mehkim sirom,
dober namaz, morske in sladkovodne ribe,...Popoldne sva na
mejnem prehodu Murqan- Sukobine. V
Črni Gori zapeljeva do vasi Vladimir
in zavijeva iz glavne ceste do ruševin
starega mesta Zetan. Urejena
pot naju pripelje do lesenega stopnišča. Povzpneva se do razgledišča na
jezero Šas in na pogorje Rumia nad
Skadarskim jezerom. Okoli naju je
polno ruševin, menda je bilo tu toliko cerkev, kot je dni v letu.
Nadaljujeva pot proti Ulcinju. Pred mestom zavijeva mimo solin za znano
plažo Ada Bojana. Izliv reke Bojane
se tu razcepi v dva kraka in med njima je peščen otok. Čez most se pripeljeva na
nekdaj najbolj znano jugoslovansko nudistično plažo. Ob reki so številne lesene
hiške na kolih. Večina je vikendov, nekatere so gostišča. Sprehodiva se po
mivkasti plaži ob morju, po lesenih potkah med hišicami ob zamočvirjenem bregu
reke. Večer zaključiva ob črnogorskem pivu v eni od hišic-restavracij.
(265km)
31.10.- sobota: pred sončnim vzhodom so ribiči že na delu,
obhodiva plažo, nato se odpeljeva mimo
Velike plaže proti Ulcinju.
Mesto je bilo nekoč gusarsko pristanišče. Tu je kar 80% albancev, v mestu je
veliko mošej. Parkirava v mestu,
peš se spustiva v zaliv do male plaže. Na obali se ob kavi posladkava z
lokalnimi slaščicami. Na stari grad
naju pripeljejo kamnite stopnice. Del mesta v obzidju je iz kamna, stare zgradbe
so prenovljene v hotele in restavracije. Odpeljeva se proti Baru.
Obiščeva Stari Bar. Na poti
ob cesti je ograjena oljka, stara več kot 2000let. Vstopnina za ogled je 1€.
V Starem Baru na velikem parkirišču plačava parkirnino, s kamni tlakovana
strma ulica s trgovinicami in lokali naju pripelje do obnovljenega obzidja.
Plačava vstopnino 2€. Nekoč je bilo v obzidju 240 stavb, ko je potres porušil
akvadukt, so sezidali novo mesto Bar ob morju.
Puščice naju vodijo po nekdanjih uličicah, popolnoma je obnovljen
hamam, stolpna ura in akvadukt. Veliko je na pol podrtih cerkva iz
različnih obdobij. Železne stopnice vodijo na obnovljeno obzidje. Od tu je lep
pogled na gričevnato pokrajino, posejano z oljkami in globoko dolino.
V Baru ob morju pomalicava in se sprehodiva po zasmeteni plaži. Odpeljeva
se mimo trdnjave na hribu- Hai Nehaj.
Nimava volje, da bi iskala cesto, ki vodi k izhodišču poti na utrdbo. Daljši
postanek imava na plaži Buljarica.
Miro se kopa, zame je morje premrzlo, pa tudi piha. Ustaviva se še v
Svetem Štefanu. Parkirava visoko v
naselju in se po stopnicah spustiva do morja. Po njih teče smrdeča voda, nasploh
je vse umazano in zapuščeno. Obala je prekrita z rdečkastimi kamenčki, prideva
do mosta na otoček. Čuvaj nama pove, da je otok zaprt za turiste, nanj imajo
dostop le lastniki prestižnih stanovanj. Razočarana se odpeljeva naprej do
Budve. V starem obzidanem mestu se
sprehodiva mimo neštetih trgovinic,
ob obali spijeva zadnjo črnogorsko kavo.
V načrtu je bil še en dan Črne Gore, a se odločiva, da greva naravnost
domov. Za slovo si privoščiva ribje kosilo, ob 16h sva na poti proti domu.
Iz Budve se zapeljeva do Boke Kotorske, kjer se vkrcava na
trajekt ki naju pripelje na drugo stran zaliva. V Herceg Novem še zadnjič
dolijeva benzin, nato pa mimo Dubrovnika na avtocesto, ki se začne ~sto km pred
Splitom. Avtocesto zapustiva na izhodu za Senj, nato se zopet priključiva malo
pred Reko. Piha močna burja. Malo pred 2h zjutraj sva zopet v Sloveniji. V
Kozini se zopet priključiva na avtocesto, po kateri se voziva skoraj do doma.
1.11.-nedelja: ob 3h zjutraj sva doma.
(877km)
Skupaj sva prevozila 3028km.
Stroški: ~ 600€