Medvedovi vozli
Andrej Medved: Politični in drugi spisi, Hyperion, Koper 2012, 193 str.

Delo Andreja Medveda sem spremljal od njegovih začetkov, in sem tako imel priložnost, da sem spoznal vsaj nekaj njegovih razsežnosti. Najprej sem bral njegove razprave o filozofiji igre, na sledi mislecev kot sta Huizinga in Kostas Axelos, kar je bilo tedaj sočasno z dogajanjem v svetu. Nato sem rad prebiral njegove pesmi – po poti vrnitve, po poti bega. Njegovo izrazje se mi je zdelo primerno in bogato, tako de je vnesel v slovenski prostor novo pristno razsežnost. Videval sem ga v čitalnici slovanske knjižnice. V tistem času je pričel objavljati razprave o likovnih delih, kjer so se prepletala filozofska razmišljanja z estetskimi analizami. Eden izmed njegovih številnih projektov je bil posvečen jezikoslovju. Vselej sem imel občutek, da bi bilo zanj primerno mesto na oddelku za filozofijo. Vendar pa je sprejel delo kustosa obalnih galerij, kjer je uspel pridobiti pomembne tuje in sodobne umetnike. Samega me je na začetku sedemdesetih let v Parizu sprejela na študij Kristeva, poslušal sem Derridaja, in eno desetletje Lacanova predavanja. Tako se je moja pot zopet prepletla z Medvedovo. Ne na koncu naj omenim, da sta bila oba moja starša književnika, ter da je moja sestra priznana umetnica. Medveda opredeljuje Miško Šuvakovič (Slovenska filozofija dan pozneje, Hyperion, Koper 2012) kot predstavnika “ekstatične filozofije ali strasti do filozofije”, ki izven “birokratizirane filozofije” išče poezijo kot njen izvor, ter tako deluje “med poezijo, slikarstvom, erotizmom, znanostjo in politiko”. “Andrej Medved se osamljen in ekstatično posveča epohalnosti in temeljnemu pomenu filozofije za življenje človeštva – za razumevanje sredi življenja.”
	Pomemben Medvedov prispevek je urejanje, pisanje in izdajanje knjig v založbi Hyperion. Njegovo večrazsežno delovanje bi si zaslužilo podrobnejšo predstavitev. Tod se bomo omejili na kratek prikaz njegove knjige z naslovom “Politični in drugi spisi”, ki jo tvorijo štiri poglavja. “Moja in njihova morala (vaje v upornosti – Pisma v nebesa)” združuje več krakih političnih zapisov, ki jih vpeljuje Celinov verz “Ječa je plemenit, prefinjen prostor; v njem je doma trpljenje”. “Slovenci”, pravi Medved, “smo razdeljeni na tretjine... več kot tretjinski delež pa pripada neopredeljenim (t.i. srednji sloj in tudi še intelektualci, in mladi)”. Zavzema se za “delovanje iz obilja, presežka,  življenjskosti” kar je kot se zdi moralno stališče, ki se upira prodani povprečnosti. Skupni refren je vnebohod delavstva, kar povezuje to prvo poglavje z naslednjimi. Vmesno podpoglavje je posvečeno kritiki Podreccove prenove mestne galerije v Piranu. “Moj oče in moja mama”, pravi Medved, “oba ing. arhitekta, sta me učila (po)doživljanja in spoštovanja arhitekture”, zato ne morem mimo mnenja o '''prenovi' galerijske zgradbe, ki sem ji pripadal, z dušo in telesom, kot se reče, več kot tri plodna, optimistična in radovoljna dolgokratka desetletja”.
	Naslednje poglavje ima naslov “Brdarjev križani (corpus hermeticum artificis kot corpus Christi).” Tema poglavja je reproducirani kip, katerega težišče tvori odprto spiralno vozlišče, ki povezuje celotno nadaljnjo razpravo. Subjekt, kipar, je v vzvratnem razmerju z zaklinjalno pulzijo skulpture-madeža, ki skozi vozlišče presežka užitka (predmet mali a) odseva razprti preplet nezavednega. “Ja, Jezus je po svojem bistvu 'ženski'... del realne zgodovine, del, večji od Celote”, pravi Medved, sklicujoč se na Kristevo. Brdarjev križani je brez križa, kar nadomesti sklicevanje na reproducirani mistični križ, kamniti prstan iz paleokrščanske dobe, “s pticami (ptice so ključne za podobo Križa) kot pričami trpljenja in vstajenja”. Tod že odzvanja prekrižana bit iz poznejšega poglavja. “Hora še ni 'nosilec'; čeprav substancionalna, je vedno neoblikovana in amorfna. Vase sprejema like in oblike, vendar tako, da šele daje – omogoča – njihov prostor.” “Labirint je v bistvu križišče poti: nekatere so brez izhoda in torej predstavljajo slepe ulice, toda med njimi je treba odkriti pot, ki vodi do središča te nenavadne pajčevine.” “Križ je tretji od štirih temeljnih simbolov: križ, središče, krog, kvadrat. Sovpada s središčem, vpisuje se v krog, ki ga ločuje v štiri dele in s položajem štirih krakov sovpada s trikotnikom, kvadratom. V križu se menjujeta prostor in čas.” Sledi predstavitev Lacanovih zank, ki v boromejskem vozlu združujejo razsežnosti simbolnega, imaginarnega in realnega. “Umetnost je simbolna”. Lacan je na podlagi analize dela Jamesa Joyca nato vpeljal četrti krog, simptom. “V čem umetnost torej preigra to, kar se vzpostavi iz simptoma? Namreč, resnica.” “Umetnikov prvotni model je, kot to vsak ve, lončar.” Simptom se čez delček realnega približa vozlišču.
	Naslednje poglavje je naslovljeno “De Sadova Ž – d – m (Ženska – devica – monstrum)”. V odsevu čez ekran delnega predmeta je soočenje s “števili – kot varuhi interpretacije, ki označujejo vse irealne in realne vrednosti, ki jih poznamo: 0, neskončno, 1.” “Resnica se razlikuje od vednosti, zgrajena je kot pripoved in je tako odvisna od dozdevka.” Lacan je zaprečeni subjekt postavil v ne-razmerje z delim predmetom. Sade pa je celega subjekta postavil v ne-razmnerje z zaprečenim delnim predmetom. Medved nezaprečeni subjekt postavlja v ne-razmerje z nezaprečenim delnim predmetom, z užitkom smisla. “Ženska je grobnica moškega načela. Toda v Smerdujinih podobah so še drugačna 'sporočila' in 'resnice'. V obliki Smerdujinih skulptur domuje prasimbol za to, kar v mišljenju, v napisani filozofiji še ni povsem pojasnjeno, namreč od-govor za delni predmet”. Nepresojnost delnega predmeta v temni komori odseva vozlišče izvira svetlobe, horo. “Ž je afirmativna sila, se pravi dionizijska, utajena, skrita in prikrita.” Delni predmet je madež in zakon, odsevni tesnobni vzrok želje. Zrcaljenje zrcala vpelje čutni raztezaj, ko slika in zaslon čez delni predmet zadaneta nezavedno, željo, drugo. “Umetnost = Ž <ženska>, se pravi 'čista poezija' kot večno vračanje <enakega>, ki je umetnikov <subjektov> demiurg.” Hora je ne-primerna biti. “Odgovor <zdaj> 'spolzi', polzi-iz-rok, 'iztirja' in 'se obrača' – proti zastavljenim vprašanjem.” Razdelani sta še Lacanova in De Sadova fantazma. Bralcu puščam kot domačo nalogo, da Ž – d – m  priredi trem razsežnostim boromejskega kroga, ter določi mesto simptoma v tem okviru, z vso njegovo pomembnostjo za umetnost.
	Zadnje poglavje, “Pregljev diptihon (kot Oznanjenje in Žrtvena daritev: Izak, Ojdip, Kristus)”, je bogato ilustrirano. Pregljev diptihon je večkratno razčlenjen na podlagi osrednjega tridelnega razmerja med umetnikom/gledalcem, njegovim ekranom, ter vozliščem. Heideggrova prekrižana bit vpeljuje pot. Diptihon kot oznanjenje primerja Preglja, Pucella, Martinija in Fra Angelica, Campina, Berninija. Pregelj kot 'žrtveno darilo' je razčlenjen čez krutost in oznanjenje, ob omembi stare in nove zaveze. Vabim Vas, da zaživite z Medvedovo večrazsežnostjo, med poezijo, filozofijo, likovnostjo in med presežno strastjo. Branje ni vedno najlažje, vendar se izplača.  

Matjaž Potrč