Po poti vrnitve po poti bega
Matjaž Potrč

Andrej Medved: Neki tekst, prolegomena I Entracte, filozofski esej
Hyperion, Koper 2013, 425 str.

Naslov tega članka povzemam po pesniški zbirki Andreja Medveda izpred nekaj let. Že od nekdaj sem cenil njegovo poezijo. Ne le zavoljo klenega izrazja. Tudi najina filozofska pot se na različne načine prepleta. Andrej je v Slovenijo vpeljal filozofijo igre, pisal o naši sodobni likovni umetnosti, je izjemno širok in uspešen galerist. Izdaj je antologijo slovenske poezije, in še skoraj sto drugih knjig. Vodi edicijo Artes, posvečeno likovnim razpravam, ter Hyperion, ki objavlja izvirno in prevodno teorijo in poezijo. Pot vritve nas pripelje v krog, pot bega pa se krogu vedno znova izmuzne, morda v vrtljivo spiralo.
	Andrej mnoga področja svoje knjige preplete z različicami vozlov, somernih krožni spirali. Knjiga je zanimivo branje, ki te nemudoma potegne v svoj obod, saj se dogaja na dveh vzporednih tirih, tako da je Neki tekst druga stran Filozofskega eseja, vmesnega deja, ki ga je avtor naslovil v francoskem jeziku, morda iz izkušenj, ki jih je pridobil kot urednik publikacije Le livre slovene. Poleg tega je jedro knjige posvečeno francoskim avtorjem, ki sem jih imel pred časom sam priliko srečati in doživeti v Parizu. Na podiplomskem študiju. ki mi ga je tedaj omogočila štipendija francoske vlade, sem bil vpisan pri Juliji Kristevi, pri J.-A. Millerju in Lacanu, srečal in poslušal sem Derridaja, Barthesa, in še marsikatere avtorje, ki jih predstavlja Andrejeva knjiga. Njegov izbor pa ni zanimiv zgolj zame, ampak za vsakogar, ki se želi seznaniti z enkratnim prepletom teorije in poetske izkušnje. Slovensko izrazoslovje je zagotovo pridobilo.
	Pisanje teksta na dveh straneh papirnatega lista je uvedel maček Murr, kot rečeno pa je Medved uspel vnesti napetost, ki se bo morda izgubila v prihodnji različici objave knjige v formatu primernem za Kindle. Različne tekste poveže s skoraj rokokojevskimi zavoji svoje razlage topološkega boromejskega vozla. To so obline, ki jim tvori ravnotežno sovesje zašiljena antropomorfna oblika, predstavljena v “i” naslova Nek tekst. V naslednjih vrsticah bom poskusil na kratko predstaviti nekaj osrednjih tem iz knjige.
	Uvodni zapis je posvečen obliki. “V vseh mogočih znanjih in spoznanjih, v zgodovini likovne umetnosti, literature, v zgodovini znanosti, filozofije, je oblika [Forma] odločilnega pomena. Brez nje bi glas (kot lik, podoba in ‘dogodje’), kot prilastitev vseh skrivnosti in resnic sveta, ki nas obdaja, v resici ne obstajal.” (19) Vendar pa vsaka oblika ni ustrezna, ampak “le tista, ki poruši staro, utečeno zgradbo”. Torej je pomembna sprememba, oblika kot “izraz in lik/ovnost/, ki nam pomaga v umevanju resnic”. Strinjam se, da je “resničnost le ena” (20), idealna oblika pa jo posredno raz-svet-ljuje.
	Medved je zagotovo mojster na področju govora o likovnosti. Zato prične z “upogibom”, “prožno točko” (22), s Kleejevim slikarstvom, in z Leibnizovo ugotovitvijo, da ni “nobene premice brez vmešanih krivin” (22). Medved preplete predmet z vrednostmi 1, ∞, 0, s “svetlobo, ki prihaja iz premeta in hkrati označuje subjektivno videnje upodobljene stvari, snovi, vsebine... točka upogiba je singulariteta... Breztežen... upogib je čisti dogodek črte in točk, virtualno, idealost v najboljšem pomenu besede” (24). To potrjuje mojo hipotezo, da je oblika idealna točka sozvočja na višji likovni ravni. “Sam upogib postane vrtinčast” (28). Kot rečeno tvorijo različice “baročne perspektive” (32) rdečo nit, ki povezuje dve strani Medvedove knjige. Te dve strani se zrcalno prepletata čez celoto skoraj pol tisoča strani knjižnega dosega.
	Prevod Derridajevega predavanja o nemi črki v razliki ustrezno nadaljuje začetni vrtinec, ki ga ilustrirajo omenjene vrednosti: eno, neskoncno, nič. “Nič manka, a tudi nič dejanja”, zapiše Medved kot enega izmed motov svoje knjige, ki jo posveti svojemu sinu in Derridaju, čigar osebno pismo se pojavi na knjižni platnici. Neskončna osmica osvetli tudi proizvodno Kristevino horo. Moška in ženska stran sta nato predstavljeni z Lacanovimi štirimi govori. Omenjeni so slovenski likovni ustvarjalci. Kladivce je pogoj slišnosti. Srečamo s se z delnimi prevodi Lacanovih seminarjev o tesnobi, želji (še), etiki psihoanalize in o sintomu. Pri slednjem Medved pravilno zapiše, da se simptom porodi iz četrtega kroga, ki je dodan krogom realnega, simbolnega in imaginarnega pri boromejskem vozlu. Vendar pa ne omeni, da je sozvočje v francoskem jeziku tudi s Sv. Tomažom Akvinskim, čigar vpliv je Lacan označil z delom Jamesa Joyca, ki je občasno deloval v bližini Slovenije (v njegovem Finnegan’s Wake zasledimo med drugim slovenski izraz “o moj Bog”). Medved sicer Lacanovemu branju Joyca posveti kar nekaj strani, ki jih vozlasto ilustrira.
	Precej prosora je namenjenega vprašanjem morale, in sicer negativni zakonomernosti Sadovega konstrukta, ki tvori drugo stran resnice kategoričnega imperativa, brezprizivne zapovedi. Prej omenjeni lik kot idealna točka sklica se tako izkaže kot eno, ki izhaja iz dvojice. Stvari izhajajo iz vrzeli dvojnosti, iz odprtine, bi lahko dejali. Pierre Klossowski in Roland Barthes sta predstavljena s prevodi o delu markiza de Sada. Medved pa prispeva spis o Sadovi fantazmi,  ki ga med drugim opremi z ilustracijo Mallarmejeve votline, Platonove “špilje” kot ji pravi, sinteze oziroma sprave in Leibnizove fantazme. Ob bogastvu prevodnega izrazja bo bralec pri slednjem izzvan s svojim poznavanjem latinskega jezika na kar nekaj straneh, kot sicer tudi francoskega, nemškega in le deloma italijanskega izrazja. Vrednote obeleži analiza Pasolinijevega filma, ki si ga je slednji izbral na sledi Sadovega naslova, in sicer kot kritiko fašizma. Ko govori o tem, da “obstaja Enost”, Medved tudi pravi, da je “več kot le rahlo neverjetno, da bi ta Enost tvorila Univerzum” (400), s čimer se oklene gibkosti, dinamike. 
	Ne da bi mogli izčrpati bogastva knjige, naj omenimo še Heideggra (z njegovim dogodjem in štirico), Artauda, Batailla in mnoge druge predstavljene avtorje. Medved je svojo knjigo začrtal kot uvodni zasnutek, in obljublja njena nadaljevanja. Knjigo priporočam v branje kulturnikom, filozofom, pesnikom ter spremljevalcem likovnega ustvarjanja.