Matjaz Potrc o svoji mami

Najlepse se zahvaljujem Marjeti Malesic, svojim sorodnikom in vsem drugim, ki sodelujejo pri organizaciji pocastitive stoletnice rojstva moje mame Branke Jurca.
	Rodil sem se v Mariboru 13. septembra 1948. Nato se je druzina preselila iz Maribora v Ljubljano v Sisko. Moji spomini se pricnejo v srediscu Ljubljane, kjer je moj oce Ivan Potrc kot pisatelj in kot novinar dobil v uporabo stanovanje. Z nami sta zivela se mamina starsa Ivana Jurca in Josip Jurca. Slednja sta bila iz Koprive, kjer se je moja mama tudi rodila. Moj stric in mamin brat Ciril Jurca je tudi prisel v Ljubljano. Dedek je v svojih mladih letih poskusal priti v Ameriko, vendar so ga oblasti zavrnile, ker je bil premalo cil, razlog pa je bil da si je pot tja prisluzil kot kurjac v parniku. Ko je prisel nazaj v rodno vas, ga je kljub njegovemu neuspehu sprejela moja babica Haneta, ki jo je poznal iz cerkvenega zbora. V prvi svetovni vojni je bil huje ranjen v Galiciji.
	Moja starsa sta se srecala v Mariboru, kamor so se Jurcevi preselili kot se mnogi primorci zavoljo fasisticnega pritiska. Dedek je dobil sluzbo paznika v zaporu. Mama je nekaj casa pozneje delela kot uciteljica v okolici Maribora. Ze pred vojno je zacela objavljati in se je tako srecala z mojim ocetom, prav tako pisateljem. Tik pred vojno je prisla v Ljubljano in se vpisala na univerzo. Vendar so jo Italijani zaprli v koncentracijsko taborisce Gonars. Babica, njena mama, jo je tam enkrat obiskala ali ji vsaj kaj prinesla. Pozneje je mama prisla se v nemsko koncentracijsko taborisce Ravensbrueck. Njene sotrpinke so povedale, da je v katastrofalnih pogojih ohranjala dobro voljo ne le sebi ampak zlasti drugim, ko so ze skoraj obupali. Ko je nekoc zbolela, so jo scipale v lica, da je taboriscne paznice ne bi poslale v krematorij. V teh pogojoh se je ucila poljscine, italijanscine, in pozneje obdrzala stike. Babico in dedka so Nemci izgnali v Vojvodino. Moj oce je bil v koncentrancijskem taboriscu Mauthausen, potem pa na Rogu pri partizanih. Ti so razmisljali o tem, da bi ga likvidirali ces kako je mogel priti iz Mauthausna ziv, ali ni morda izdajal. Ko je mama umrla, sem prebral njen opis koncentracijskega zivljenja Pod bicem, ki je izsel kot knjiga leta 1945! Kot se spomnim po pripovedovanju babice je mama imela fanta, ki pa so ga Nemci ustrelili, prav tako kot tudi njeno prijateljico iz Maribora. Mama je najprej pisala socialno obcutene crtice in novele. Sam pa se je najbolj spomnim kot mladinske pisateljice. Napisala je namrec ogromno knjig za otroke, in sama je dejala, da je k temu pripomoglo dejstvo, da je imela otroke, mene in sestro Marjetico. Poleg tega je delala kot uciteljica prvih razredov v osnovni soli. Pozneje je urejala revijo Ciciban. Najbolj so mi ostala v spomnu njena dela Bratec in sestrica, Hisica ob morju. Sodelovala je s slikarko Cito Potokarjevo, in z mnogimi umetniki in pisatelji. Pozneje je na temlju mojih dogodivscin napisala knjigo Uhac in njegova druscina. Tudi sicer si je imena junakov v svojih zgodbah izposojala iz svojega okolja. Rada je prepevala. Na pocitnicah smo tako enkrat prepevali cel dan skupaj s Cehi, Benhartovimi, in sicer smo Slovenci zapeli eno pesem, potem pa so Cehi zapeli pesem, ki se je zacela z zadnjo besedo slovenske pesmi, in tako dalje. Mama je vselej vabila razlicne druzine z otroci, da smo se druzili v pocitniskem casu. Njene knjige so prevedli v razlicne jezike, spomnim se, kako je bila vzhicena, ko smo obiskali Prago, bila pa je tudi v Londonu kjer so ocetu prevedli knjigo na podlagi pogodbe Unesco. Mama se je veckrat zatekla v samoto, kjer je potem pisala, bodisi h kaksnemu svojemu prijatelju ali pa na kaksen vikend. Pisala je vselej na roko, potem pa tipkala, podobno kot tudi oce. Z dedkom in babico smo imeli otroci veselje.
	Kot receno je bila moja mama izredno odprta in komunikativna oseba. Vsi so se veselili njenega obiska. In vselej je poudarjala svojo navezanost na rojstno vas Korpivo, kamor je redno prihajala na obisk. Moja babica je dejala, da je dvorisce in okolje hise ko prides vanjo nekaj enkratnega: “Ko stopis cez porton, si v raju.” Sam se najbolj spomnim obiska Korpive s svojim dedkom, ko mi je v okolici hise nasel in ponudil slastne hruske, ki si jih je za ozimnico spravil jez. Ena najboljsih jedi, ki sem jih kdajkoli okusil, pa je bila pri sosedi v crni kuhinji, in sicer je bila to skorja polente iz kotla nad ognjiscem. Mama je prihajala v Korpivo k sorodnikom, veckrat pa tudi v solo in v okoliske sole, kjer je pripovedovala svoje zgodbe. Zdi se, da ji je bilo pisanje naravna potreba. Je pa tudi urejala izdajo revij ter knjig in prevajala. Zavzemala se je za pravice zensk in otrok. Ko je bila dobre volje je enkrat zapela in zaplesala naslednjo korpivsko pesem: “Enkrat enkrat enkrat ce, enkrat enkrat enkrat les. Enkrat ce, enkrat sm. Drek je leti, drek je tm.” Spomnim se, kako mi je dedek pravil o trudu svojega oceta, ki je izklesal nagrobni spomenik. Nazadnje je bila mama v Koprivi ko sem jo tja pripeljal v invalidskem vozicku ter ni mogla vec govoriti, je pa se prepevala. Veselila se je obiska svojih sorodnikov. Sam rad pridem v Koprivo in v njeno okolico. Upam, da mi bo se veckrat uspelo priti v rojstni kraj svoje mame.