Vila - kmetova žena 
Na Veprinščini biva rod kmetov z imenom Polharji, ki pripovedujejo sami o sebi, da izhajajo od 
vile. 
Nekega toplega letnega dne gre krepak in lep mladenič z Veprinca na Učko goro in najde pri stezi 
na trati zalo dekle, belo oblečeno, spečo na soncu. Mladenič se ni mogel načuditi lepoti njenega 
obraza. Odreže veliko vejo, da bi je sonce tako hudo ne peklo, in jo tiho vtakne v zemljo, da bi ji 
delala senco. Dekle se nato prebudi, ugleda postavljeno vejo in poleg sebe stoječega mladeniča ter ga 
vpraša: »Ali si mi ti, mladenič, naredil to senco?« Odgovori: »Sem, ker si se mi smilila, da te sonce 
prepeka.« Ona nadaljuje: »Kaj hočeš za to dobroto?« Mladenič veselo reče: »Daj, da smem vedno 
gledati tvoj prelepi obraz in te vzeti za ženo!« »Dobro,« reče ona, »zadovoljna sem, da se s teboj 
omožim, toda vedi: vila sem in ti ne smeš nikdar izgovoriti mojega imena; če mi rečeš vila, te moram 
takoj zapustiti.« Mladenič trdno obljubi, da ne bo izgovoril vila, in jo povede domov. Staršem pove 
vse, kaj in kako se mu je zgodilo, samo tega jim ne razodene, da je njegova nevesta vila. Deklica je 
ugajala staršem in so radi privolili v ženitev. Nato se poročita. 
Nekoliko let sta živela zelo lepo in veselo; srečaje pri hiši dobro napredovala pri vsem in v vsakem 
primeru. Vila mu porodi hčerkico, ki je bila lepa kot angelček. Kakšno leto zatem sliši mladi mož 
ravno v poletnem jutru grmljavico. Vstane, gre k oknu, vidi, da se pripravlja strašno neurje, in pravi 
svoji ženi: »Žena, škoda in velika nesreča, da nismo poželi pšenice; vso namjo bo toča pobila!« Žena 
mu reče: »Ne boj se, naše ne bo pobila!« Ko je to povedala, vstane, gre pred duri, in ko se vrne, začne 
strašno padati toča. Mož vzdihovaje govori: »Sem ti rekel, da bomo ob vso pšenico.« Žena mu med 
smehom odvrne: »Pojdi v skedenj, boš videl, da nam je ni pobila.« Ko toča neha, gre mož res v 
skedenj in tamkaj vidi vso pšenico lepo zloženo v snopje. Ko se je vrnil, zavpije ves začuden: »Ah, kar 
je vila, je vila!« Toda v tem trenutku mu žena izgine - mož ostane otožen in žalosten s hčerkico brez 
žene vile. Popolnoma pa ga vila vendar ni zavrgla, temveč se je še zmerom vračala, a videla jo je le 
hčerkica; učila jo je v vsem, kar je potrebno, kakor to dela najskrbnejša mati, dokler ni bila godna za 
možitev. Tedaj se je vilina hči omožila in je mati sedanjega Polharjevega rodu. 
Slovenska ljudska pripoved. Ljubljana: Mladinska knjiga, 1966. 
,'" 
	" 	.'- 
102 

., 	"i 

5. 
Vzor.