SLOVENSKI POSELITVENI PROSTOR V SREDNJEM VEKU IN OBLIKOVANJE SLOVENSKE ETNIČNE MEJE	2
Naselitev Slovencev in Karantanija	2
Kolonizacija in germanizacija slovenskega ozemlja	4
Boj za slovenske pokrajine	5
Razvoj srednjeveških mest na Slovenskem	7
Mesta v notranjosti	7
Mesta v Primorju	8
Trgovina in obrt	8
Slovenski kmet od 12. do 15. stoletja	10
Poljedelski obdelovalni načini	11
Kmečki upori	11

SLOVENSKI POSELITVENI PROSTOR V SREDNJEM VEKU IN OBLIKOVANJE SLOVENSKE ETNIČNE MEJE
Naselitev Slovencev in Karantanija
Po propadu rimske države in umiku Langobardov v Italijo so se sredi 6. stoletja v Alpe naselili Slovani, in sicer v dveh valovih:
-	prvi val je prišel s severa okoli leta 550
-	drugi val pa z jugovzhoda okoli leta 568
Slovenski predniki so se na severu naselili do izvirov rek Zilje, Drave, Mure, Travne (v Avstriji) in njenega izliva v Donavo.  Na zahodu so se naselili do langobardskega limesa (obrambne meje na vzhodnem obrobju Furlanije).
V 7. stoletju naseljevanje še ni bilo končano; v Goriških Brdih se je zaključilo v 8. stoletju, prav tako so Slovani osvojili ozemlje v Istri osvojili kasneje – leta 804 (Rižanski plac).
Slovani so naleteli na staroselce, mnogo so jih pobili, mnogo podredili (dekla = krščenica, Vlahi = stari prebivalci  Laško, Lahovče), prišlo pa je tudi do mešanih zakonov. Slovani so pri osvajanju ozemlja naleteli na Obre ali Avare, na Franke in Langobarde, Bavarce, Bizantince. Da bi se zavarovali pred temi sosedi, so ustanavljali plemenske zveze.
Okoli leta 630 se omenja Samova plemenska zveza, ki je segala s Češke na naše ozemlje, vanjo pa naj bi bila vključena Karantanija pod knezom Valukom. 658. leta je razpadla, Karantanija pa je ostala.
Karantanija in ustoličevanje se je omenjalo večkrat. Zadnje ustoličevanje v slovenskem jeziku je bilo leta 1416. Ljudstvo je volilo kneze. Obred je potekal na Gosposvetskem polju na knežjem kamnu, na vojvodskem prestolu pa je bilo kasneje. Knežji kamen je simbol samostojne Karantanije.
Posebnost Karantanije so bili kosezi (pripadnik sloja svobodnjakov v zgodnji fevdalni dobi – vmesni sloj med plemstvom in knezi, ki so bili vojaško spremstvo karantanskega kneza). Kosezi izginejo v 14. stoletju. Pozneje so ustoličevali koroške vojvode – nemške, v slovenskem jeziku.
Velika nevarnost za Karantance so bili Obri, zato so prosili sosednje Bavarce za pomoč. Skupno so jih premagali. Karantanije je prišla v odvisnost od Bavarcev, kasneje pa od Frankov.
V času Karantanije se je zgodilo tudi pokristjanjevanje (knez Borut, sin Gorazd, nečak Hotimir), ki je prišlo iz Salzburga.
Po propadu Karantanije je v 9. st. na vzhodnem delu Slovenije nastala Spodnja Panonija s središčem ob Blatnem jezeru. V času Spodnje Panonije sta prišla Ciril in Metod iz Bizanca, ki sta na našem ozemlju pokristjanjevala (prinesla pa tudi pisavo glagolico).
Spodnjo Panonijo so v 9. st. uničili Madžari in nas odrezali od Čehov in Slovakov.
Pozneje je naše ozemlje prišlo v sklop nemškega cesarstva, najprej v sklop Frankovske države (frankovski fevdalizem – po letu 1000).

Kolonizacija in germanizacija slovenskega ozemlja
Med 10. in 12. st. so nemški cesarji nekdanje ozemlje Velike Karantanije razdelili med cerkvene in posvetne fevdalce – podeljevali so fevde (zemljiška posest, ki jo podeli fevdni gospod vazalu v užitek za opravljanje vojaških ali drugih služb). V tem času so tudi slovensko ozemlje razdelili na marke (v frankovski državi večja grofija ob državni meji) ali krajine, kasneje dežele, vojvodine. Nastale so Kranjska, Koroška, Istra in Goriška (Trst je bil ves čas Habsburški).
Cerkveni fevdalci, ki so dobili ozemlje:
-	salzburški škofje (Ptujsko gospostvo, Posavje, Gospa Sveta na Koroškem,...)
-	bamberški škofje (Kanalska dolina, Beljak,...)
-	škofje iz Krke na Koroškem (posest Heme na Štajerskem, na Kozjanskem, Podčetrtek, Bizeljsko,...)
-	oglejski patriarhi (Lož, Cerknica, Planina, Tolminsko, Beneška Slovenija, posesti v Istri,...)
-	freizinški škofje (zgradili Škofjo Loko, Poljanska, Selška dolina, Sorško polje – od 973 do 1803)
-	brixenški škofje (Bled, Bohinj, deli Gorenjske)
Poleg škofij so dobili posesti tudi samostani:
-	cistercijani (Stična, Kostanjevic)
-	kartuzijani (Pleterje, Žiča, Bistra, Jurklošter)
-	nemški viteški red (ljubljanske Križanke, Velika Nedelja, Metlika)
Posvetni fevdalci, ki so dobili posest:
-	na Koroškem Spanheimi (koroški vojvode)
-	na Štajerskem Traungauci in Babenberžani
-	na Kranjskem Andeški grofje (sedež v Kamniku), Goriški grofje, Auerspergi (Turjaški grofje)
Ozemlje je bilo redko naseljeno, zato je prišlo do kolonizacije – naselitve kmetov od drugod, tudi z nemškega območja (npr. v Selško dolino). V času stoletij so se prebivalci asimilirali. Freizinško gospostvo je bilo naseljeno s priseljenci, še bolj znano pa je področje na Kočevskem. Družina Ortenburžanov je v 14. st. pripeljala prebivalce iz Nemčije, ki so tu ostali do začetka 2. svetovne vojne, ko so ozemlje zasedli Italijani. (Kočevarji so hoteli biti pod Nemčijo, zato so jih hoteli naseliti v Posavje, od koder so slovenske prebivalce izselili v Nemčijo.)
Kolonizacija v srednjem veku se je sprva izvajala na ravnini, kasneje (v 13., 14. stoletju) pa v višjih predelih (rovtarska kolonizacija). Ko je zemlje zmanjkalo, je v 15. stoletju nastajalo kajžarstvo (kmetija – huba, grunt – naj bi imela 8 ha obdelovalne zemlje, kajža, ki je bila v bregu, pa 1 njivo, 1 travnik in 1 bajto; kajžarji so se ukvarjali z obrtmi).
Nemška kolonizacija je imela za posledico umik slovenske narodnostne meje proti jugu. V 15. stoletju je bila slovenska nacionalna meja na severu naslednja:
Šmohor  Dobrač  Beljak  Osojske Ture  S od Gospe Svete  Svinja Planina  Labot  S od Drave do Radgone  proti S do Rabe  Monošter
Meja se je sredi 19. st. spet pomaknila proti jugu (J od Beljaka in J od Celovca).
Kmetje so dobili od svojih fevdalcev le obdelovalno zemljo, gozdovi so ostali fevdalcem.
Prvotne naselbine so bile gručaste vasi (brez reda nametane hiše okoli središča). Ko se je začela načrtna kolonizacija, so nastale obcestne vasi (načrtno razporejene kmetije). Središčne vasi pa so nastale okrog pomembnejšega središča (cerkev).
Sprva je veliko zemlje zemljiškega gospostva ostalo fevdalcu, ki jo je obdeloval s hlapci in deklami. Šele kasneje je prišlo do delitve na kmetije.
Boj za slovenske pokrajine
Med 12. in 15. stoletjem so se velike družine bojevale med seboj, ker si je vsaka hotela zagotoviti čim večji dinastični teritorij (dinastija – vrsta vladarjev istega rodu na prestolu). Izoblikovale so se kasnejše slovenske pokrajine: Kranjska, Štajerska, Koroška, Goriška, Istra.
V 13. st. je bila Štajerska združena pod Baberberžani, Koroška pod Spanheimi, na Kranjskem so imeli veliko posest Goriški grofje in Andeški grofje. Zelo hudi boji za oblast med temi družinami so bili v časi t.i. medvladja (1254 – 1273), ko je bilo nemško cesarstvo brez cesarja. V tem času je našo Kranjsko in Štajersko ter Avstrijo zavzel češki kralj Otokar Přemisl (od Češke do Jadranskega morja) in jim zavladal. Uvedel je več reda.
1273. leta pa je bil za nemškega cesarja izvoljen Rudolf Habsburžan. Zahteval je, da se mu Otokar podredi, toda med njima je prišlo do vojne. Zmagali so Habsburžani, zavladali na našem ozemlju in postali deželni knezi Kranjske, Koroške in Štajerske. Deželni knezi (vladar v posamezni deželi) so si morali kmalu deliti oblast z deželnimi stanovi (predstavniki plemstva, duhovščine in meščanstva, ponekod tudi kmetov). Naše dežele so bile že v 14. st. združene v t.i. Notranji Avtriji s sedežem v Gradcu.
Od 15. stoletja dalje so delovali deželni stanovi, ki so jih sestavljali zastopniki plemstva, visoke duhovščine in mest. Odločali so o financah, o vojaških zadevah, o političnih zadevah. To je do neke mere omejevalo oblast cesarja.
Oblast Habsburžanov so v 14., 15. stoletju začeli ogrožati Celjani, ki so imeli najprej posest v Savinjski dolini (grad Žovnek). Celjani so večali posest z rodbinskimi zvezami, podedovali so posest Vovbre (ko so Vovberški izumrli), podedovali posest Ortenburžanov (Kočevska, Radovljiško gospostvo). Dobili so naziv Celjski grofje, ustanovili mesto Celje, ob koncu (l. 1436) pa je družina dobila naziv državnih knezov in so postali enakopravni Habsburžanom.
V srednjem veku je bilo zelo pomembno, kako so družine dobile posest s porokami: Heman II. Celjski je hčer Barbaro poročil s Sigmundom Luksemburškim, postala je cesarica. Pred njo je bila Ana poljska kraljica. Celjani so se ozirali tudi proti jugu in v določenem obdobju so bili Celjani hrvaški in slavonski bani.
To je bil hiter vzpon in nato padec celjske družine. Prišlo je do podpisa dedne pogodbe: če izumrejo Habsburžani, dobijo posest Celjani in obratno. Zadnji Celjan Ulrik II. je sicer imel dva otroka, a sta se oba ponesrečila in potomcev ni bilo več. Leta 1456 je prišlo do turškega obleganja Beograda. Ulrik je šel s svojo vojsko na pomoč, kjer pa so ga zavratno umorili Hunjadiji (Ogri). Končala se je celjska družina. Začel se je boj za celjsko dediščino, prišlo je celo do vojne in zmagali so Habsburžani.
Razvoj srednjeveških mest na Slovenskem
Ko je rimsko cesarstvo propadlo, so mesta pri nas izginila. Tu so se naselili Slovani, a so imeli svoja naselja. V 12. in zlasti 13. stoletju so mesta nastajala ob prehodih čez reke, ob cerkvah, ob križiščih poti.
Križarske vojne (evropski vitezi gredo osvobajat Kristusov grob v Jeruzalemu) so spet vzpostavile trgovino na dolge razdalje. Uveljavi se denar. Viri omenjajo, da so prva mesta nastajala na Koroškem, kjer je tekla glavna trgovska pot proti Dunaju. Najstarejše mesto je Breže (Freisach) na Koroškem (severno od etične meje).
Naselja so nastala na dva načina:
-	mesta v notranjosti so nastala na novo, ker so antična propadla
-	mesta ob morju so nastajala na antičnih temeljih (ob morju antična mesta niso propadla), prebivalci pa so se ukvarjali s poljedelstvom in ne s trgovino
Mesto je moralo imeti obzidje. V času turške nevarnosti so dobili mestne pravice tudi nekateri trgi, ki sicer ne bi postali mesta: Višnja Gora, Črnomelj, Kočevje, Lož. 
Mesta so morala imeti obzidje, bila so majhna (do 2000 prebivalcev). Največji je bil Trst s 5000 do 6000 prebivalci), Ljubljana pa je imela ob koncu srednjega veka 4000 prebivalcev (v 17. stoletju 7000).
Mesta v notranjosti
Mesta so ustanavljali tisti zemljiški gospodje (fevdalci), ki so bili lastniki določene posesti. Ta fevdalec je bil mestni gospod, ki je od mesta pobiral davek. Pravico je imel zahtevati dohodek od mitnine. Na čelu mestne samouprave je bil mestni sodnik, ki je bil voljen. Mestno prebivalstvo je bilo osebno svobodno ("mestni zrak osvobaja"). Tu so živeli obrtniki in trgovci, mestna duhovščina, plemstvo. Plemstvo in duhovščina niso sodili v mestno samoupravo. Kasneje mestnega sodnika zamenja župan.
Posebna skupina prebivalstva so bili Židje (od 13. st. dalje); ukvarjali so se z denarnimi posli (posojanje denarja), mestnemu gospodu plačujejo davek, živijo v getu – določenem delu mesta s sinagogo. Ob koncu 15. in v začetku 16. stoletja pride do preganjanja Židov, izgnali so jih iz Kranjske, Koroške, Štajerske. Zatekli so se na Ogrsko, v Turčijo, v Nemčijo.
-	Koroška: Celovec, Beljak, Velikovec, Pliberg, Breže, Šentvid ob Glini
-	Štajerska: Ptuj, Maribor, Radgona, Slovenska Bistrica, Slovenj Gradec, Brežice, Ormož, Celje, trgi: Šoštanj, Velenje, Žalec, Podsreda
-	Kranjska (Gorenjska, Dolenjska, Notranjska): Kamnik, Ljubljana, Kranj, Škofja Loka, Radovljica, Novo mesto, Metlika
-	Goriška: Gorica
Mesta v Primorju
Ta so imela tudi svojo samoupravo, a so kmalu prišla pod Benečane, ki so jim postavili t.i. podestaja (v italijanskem okolju, v srednjem veku predstojnik komune) na čelo samouprave. Tu imajo mesta priključeno tudi širšo okolico. Prebivalstvo v primorskih mestih se deli na plemstvo (nobile) in ljudstvo (populane).
Istrska mesta pod beneško oblastjo: Koper, Izola, Piran, Milje (Trst je bil pod Habsburžani).
Trgovina in obrt
Glavna dejavnost v mestih je bila obrt in trgovina. Za trgovino so bile pomembne trgovske poti, ki je bila tedaj usmerjena od morja proti notranjosti (proti Ogrski). Na Koroškem je bila glavna trgovska pot usmerjena proti severu v Kanalsko dolino, Beljak, Šentvid ob Glini, Breže, na Dunaj.
Južneje je trgovina vodila iz Čedada ali Gorice proti Tolminu, Škofji Loki, proti Ljubljani.
V srednjem veku je šla glavna trgovska pot iz Ljubljane čez Kamnik.
Na trgovskih poteh so pobirali mitnine, zato so bile določene obvezne trgovske poti. Tedaj pri nas ni bilo cest, zato je bilo razvito tovorništvo, prevozništvo pa se je razvilo šele v začetku 18. stoletja..
Obrtniki so se povezovali v cehe (stanovska organizacija obrtnikov iste stroke), ki so imeli svoj statut. Cehovska pravila so določala delovni čas, število vajencev in pomočnikov, višino mezde, skupno nabavljajo surovine in organizirajo prodajo. Cehi so bili dobro organizirani, toda kasneje so ovirali razvoj večje obrti in proizvodnjo. Obrtniki so imeli tudi svoje zaščitnike (Nikolaj = čolnarji, Barbara = rudarji).
Med mesti in podeželjem je prihajalo do nasprotij, kajti v določenem obdobju (od 15. st. dalje) se tudi podeželje začne ukvarjati z obrtjo in trgovino, kar je bilo konkurenca mestu. Kmetje so trgovali s soljo, žitom, sirom, mastjo, platnom, živino, vinom. Trgovina z vinom je povzročala spore med podeželjem in mestom, pa tudi med mesti samimi. Zemljiški gospodje so podpirali kmečko trgovino, meščani pa so bili proti. Cesar je celo prepovedal trgovanje z določenimi predmeti (npr. s soljo). 
V 15. in 16. stoletju se je pri nas pojavil zgodnji kapitalizem. Posamezni trgovci so obogateli s trgovino in so začeli ustanavljati podjetja, kar se je čutilo v rudarstvu in železarstvu. Razvilo se je t.i. založništvo (proizvodnja, pri kateri delavec izdeluje blago na domu, podjetnik, trgovec pa ga zalaga s surovinami, z delovnimi sredstvi), ki velja za prvo obliko kapitalistične proizvodnje (bogati trgovci so kupovali surovine in zalagali z njimi kmete, ti pa so izdelali izdelek v celoti).
Kasneje so se kot druga oblika kapitalistične proizvodnje začele razvijati manufakture (proizvodnja z rokodelskim orodjem in že izvedeno notranjo delitvijo dela), v njih pa je prišlo do notranje delitve dela.

Slovenski kmet od 12. do 15. stoletja
V srednjem veku, od 13. stoletja dalje, so začeli izginjati svobodni kmetje in kosezi, tako da so bili kmetje vsi na enem nivoju podložništva. Podložnik je zemljo dobil od zemljiškega gospoda v uživanje in ne v last, za to pa je bil gospodu dolžan določene dajatve in delati tlako. Kmetje niso bili osebno svobodni, vezani so bili na zemljo.
Kmet je delal tlako, ki je bila osebna (ročna) ali z živino (vozna). Tlako je delal na dominikalni zemlji (skupna zemlja, ki je v neposredni posesti fevdalca, za katere obdelovanje skrbi fevdalec sam; rustikalna zemlja –  zemlja, ki jo podložnik obdeluje in od nje živi). Tlaka je bila izmerjena (12 dni na leto) in neizmerjena. Bila je tudi deželna (gradnja utrdb, obramba pred Turki).
Poleg tlake je kmet plačeval dajatve, zapisane v urbarju (knjiga s seznamom dohodkov zemljiškega gospoda od podložnikov) – v denarju in v naravi. Dajatev v naravi je bila pravda ali činž (glavna podložniška dajatev od posestva zemljiškemu gospodu, v žitu), mala pravda (perutnina, ovce, koze, jajca, zelje, repa).
Če je gospodar kmetije umrl, ga je nasledil sin, ki je moral za nasledstvo plačati posmrtnino (en rep iz hleva). Tudi za srenjsko zemljo je bilo treba dati dajatev (srenja = skupnost upravičencev do skupnega premoženja ene ali več vasi: srenja je kajžarjem razdelila nekaj srenjskega sveta).
Dajatve so bile tudi v denarju in sicer za sodstvo, včasih za posmrtnino, davek deželnemu knezu je bil tudi v denarju. Desetina je bila dajatev cerkvi. Zemljiški gospodje so kmetom nalagali vedno nove dajatve (na lov, na ribolov,...), kmeta pa so pestile tudi razne bolezni, vojne, zato se je njegov položaj vedno bolj slabšal.
V 15. stoletju je bilo precej opustelih kmetij (pustota - v fevdalizmu opustela, neobdelana kmetija), kamor so se ob turškem osvajanju začeli naseljevati begunci Uskoki ali Krajišniki – na Krasu, na Ptujskem polju in v Beli Krajini so se naselili za stalno (Horvat, Bezjak, Turk,...).
Zlasti v 15. stoletju se je položaj kmeta poslabšal zaradi turških vpadov (200 let) in vojn. Turkom je bil glavni cilj osvojitev Dunaja (zadnji osvajalni pohod so imeli leta 1683). Pomembna je bila gradnja protiturških taborov (obzidja okrog cerkva), kamor so se zatekli prebivalci, obveščali so se s kresovi, grmadami. Zaradi vpadov so Habsburžani pobirali dodatne davke.
Poljedelski obdelovalni načini
so se spreminjali:
1.	motično poljedelstvo ali kopaštvo je najstarejše
2.	požigalništvo – njive še niso ustaljene, s požigom se izkrči gozd, kjer nekaj časa obdelujejo njive; gnojenja ni bilo, zato so morali gozd izkrčiti drugje
3.	orno poljedelstvo so poznali že staroselci Kelti, ki so poznali ralo, Rimljani pa so poznali že plug; za rimsko kmetijstvo so značilne njive v obliki kvadrata – orali so "po dolgem in počez"
V visokem srednjem veku (12., 13. stoletje) se je uveljavil lesen plug, njive so postale dolge (manjkrat obrneš), pojavila se je brana.
V rimski dobi se uveljavi dvoletno kolobarjenje s praho (njiva je razdeljena na dve polovici, ena je obdelana, ena počiva).
V srednjem veku se razvije triletno kolobarjenje (njiva je razdeljena na tri dele, na enem je ozimno žito, na enem jaro žito, na enem praha).
V času Marije Terezije in Franca Jožefa se je uveljavil fiziokratizem, ki trdi, da je bogastvo države v kmetijstvu. Nastajale so kmetijske družbe, med kmete so razdelili skupne pašnike, le v višjih predelih ne, tlaka je bila omejena na tri dni v tednu, uvajali so nove kulture, krmilne rastline (detelja, pesa, krompir). Kjer je bila prej praha, so sedaj sejali deteljo. Uveljavila se je hlevska živinoreja in s tem gnojenje njiv. Fiziokratske reforme so zelo pripomogle k razvoju kmetijstva. Praha je začela izginjati, triletno kolobarjenje je ostalo, ponekod pa je izginjalo – kjer so se uveljavile monokulture (npr. hmelj v Savinjski dolini).
Kmečki upori
Ob koncu 15. stoletja je nastopila kriza v gospodarstvu zemljiških gospodov. Prihajalo je do zaostritve odnosov med meščani, kmeti in fevdalci. Uveljavljalo se je denarno gospodarstvo, zato je zemljiški gospod zahteval več denarnih dajatev (ne več naturalnih). Ni se več držal dajatev, zapisanih v urbarjih. Da bi kmetje dobili denar, so se ukvarjali s kmečko trgovino, ki pa so jo zemljiški gospodje ovirali z mitninami. Po odkritju Amerike (in s tem zlata) se je vrednost denarja zmanjšala. Tako so fevdalci spet zahtevali dajatve v naravi in tlake kar 200 dni.
Ta samovoljnost je kmete vodila k uporom, ki so bili neizogibni – v 15. in 16. stoletju so se razširili po vsej Evropi. Kmetje so se povezovali v kmečke zveze (bund). Imeli so razpoznavne znake (zimzelen, petelinje pero, kmečki čevelj). V tem času še ni bila razširjena tiskana knjiga, zato se je nemška pesem pojavila v obliki letaka (le vkup, le vkup, uboga gmajna - izkoriščano, zatirano ljudstvo).
Upori:
1478 – upor na Koroškem v Ziljski dolini
Kmetom so se pridružili rudarji, a so upor zadušili Turki.
1515 – Vseslovenski kmečki upor (razen Prekmurja)
Okoli 80000 kmetov je povezanih v zvezo, napadajo gradove, zahtevajo staro pravdo (dajatev, zapisano v urbarju). Zastopniki kmetov so se zbrali v Slovenskih Konjicah, kjer so naslovili pritožbe na cesarja, v 13 točkah. Zahtevali so: staro pravdo, plačevanje dajatev v denarju, svobodno kmečko trgovino in obrt, odpravo graščinske oblasti. Cesar zahtev ni sprejel. Kmetje so še naprej napadali gradove. Upor je trajal več mesecev, cesar pa je poslal plemiški vojski na pomoč še svojo najemniško vojsko. Znana je bitka pri Celju, v kateri je padlo 2000 kmetov; upor je bil zadušen, kmetom pa so naložili še puntarski davek.
1573 – Slovensko – Hrvaški kmečki upor
Začel se je na posestvu grofa Ferenca Tahija (ta je imel na Slovenskem grad Štatenberg – Poljčane). Ta upor velja za najbolj zrel upor. Zajel je okoli 50 zemljiških gospostev, nastajale so tajne zveze kmetov, kmetje so se bolje vojaško organizirali. Vojaški načrt je izdelal Ilija Gregorič, za glavnega voditelja pa velja Matija Gubec (Ambrož, Jambrek). Na Slovenskem je vodil upor Pavel Šterc (ključavničar).
Uporniki so se borili proti graščakom in delno proti cerkvi (če je bila na strani graščakov). Tudi ta upor je zahteval svobodno kmečko trgovino.
Po zmagi so v Zagrebu nameravali ustanoviti kmečko cesarsko namestništvo in sami pobirati davke. Tudi ta upor je plemiška vojska zadušila. Prišlo je do več bitk (pri Krškem, Bistrici ob Sotli, na Stubiškem polju). Padlo naj bi okoli 4000 kmetov. Gumec je bil v Zagrebu kronan z razbeljeno krono in razčetverjen, mnogi so bili zaprti.
Vseeno kmečki upori niso zamrli, pač pa jih je bilo v naslednjih letih še okoli 100.
1713 – Veliki Tolminski punt
Kmetje so se dvignili proti graščakom in prvič tudi proti cesarju. Punt je zajel Goriško, del Kranjske. Bil je zatrt. Voditelji upora so bili javno usmrčeni v Gorici.