Politične stranke v prvi Jugoslaviji s poudarkom na slovenskih strankah

Če povežemo nekoliko nazaj v zgodovino slovenskih strank, ugotovimo, da so se te pričele oblikovati v drugi polovici 19. stoletja. Najprej sta nastala dva politična tabora (konzervativni in liberalni), v 90. letih 19. stoletja pa stranke v pravem pomenu besede:
1.)	1892 Katoliška narodna stranka, ki se je leta 1905 preimenovala v SLS. Njeni voditelji so bili dr. Ivan Šušteršič, J. E. Krek, dr. Anton Korošec. Imenujemo jo tudi klerikalna in je imela glavno oporo na podeželju.
2.)	1894 Narodna napredna stranka - liberalna - oporo ima v mestih in med inteligenco in buržuazijo. Med voditelji srečamo Ivana Tavčarja, I. Hribarja..
3.)	1896 JSDS - po prvotnem načrtu naj bi povezovala delavstvo slovenskih in hrvaških dežel, vendar je vključila le Istro in Dalmacijo, torej le jugoslovanske dežele v avstrijski polovici. Ker je delavsko gibanje v Istri in Dalmaciji slabo razvito, je bila v glavnem omejena na Slovence. Bila je osnovana na marksističnem nauku, vendar je bila v okviru II. internacionale bolj desno usmerjena. V nacionalnem vprašanju je zastopala stališče avstromarksizma (kulturne avtonomije). Med voditelji A. in Et. Kristan, H. Tuma, I. Cankar.
Najmočnejša stranka je bila SLS. Velike zasluge za to gredo Krekovemu krščansko-socialnemu gibanju (Krek profesor bogoslovja v Ljubljani). Osnovni vprašanji, ki jih skuša reševati kršč. Socializem sta kmečko in delavsko vprašanje. Kmete naj bi rešili tako, da ne bi dovolili delitve zemlje, niti kopičenja zemlje v rokah veleposestnikov. Krek je ustanavljal zadruge, kjer bi kmetje dobivali kredite (ne pa od oderuhov), ustanavljal je tudi posojilnice. Res je uspel, da so se kmetje rešili oderuhov. 
Krekovo delovanje med delavstvom je njegova stranka gledala z nezaupanjem, vendar mu je uspelo ustanoviti veliko delavskih društev. Tako se je SLS krepila, medtem ko je liberalna stranka izgubljala. 
Dokaj uspešno je delovala tudi JSDS.

V tem času stopa v ospredje vprašanje preureditve Avstro-Ogrske, pojavi se ideja trializma (razdelitev monarhije na tri dele, avstrijski, ogrski in južnoslovanski), ideja kulturne avtonomije (JSDS- H. Tuma), ideja preporodovcev za popolno osvoboditev izpod AO in za zedinjenje južnih Slovanov, ideja federacije (Cankar) itd.

Ob nastanku Kraljevine SHS je bilo vse politično življenje organizirano strankarsko. Vsaka stranka je nastopala s svojim programom. V začetku Kraljevine SHS je bilo v državi veliko strank, kasneje se število zmanjšalo, ostanejo le večje stranke. Omenimo vsaj nekatere:
Narodna radikalna stranka (vodja Nikola Pašić)
Jugoslovanska demokratska stranka (Ljuba Davidović, Svetozar Pribičević) JDS
Hrvatska republikanska seljačka stranka (HRSS - vodja Stjepan Radić)
JMO - Jugoslovanska muslimanska organizacija (Mehmed Spaho)
KPJ - sprva Socialistična delavska stranka Jugoslavije (1919), ki je nastala iz 
levih soc. demokracij, ko je obsodila II. Internacionalo in se izrekla za III. 
Internacionalo, se je po Vukovarskem kongresu 1920 preimenovala vKPJ. 
Kmalu je prepovedana (Oznana in Zakon o zaščiti države) in deluje 
ilegalno. Zagovarja revolucijo. 
Socialdemokratska stranka Jugoslavije je reformistična (postopen prehod v soc.)

Glede na reševanje nacionalnega vprašanja so med strankami velike razlike. Del strank je za centralizem in zagovarja en jugoslovanski narod (Slov. liber., Demokrat. str., Socialdemokrat. str. in nekaj časa KPJ), za centralizem je bila tudi Pašićeva Radikalna stranka, ki je sicer priznavala več narodov.
Proti centralizmu so bili federalisti. Tega sprva zagovarjajo vse opozicijske stranke, kinaglašajo,da jev državi več narodov. Najmočnejša med temi strankami je HRSS, dalje SLS, JMO, od leta 1926 tudi KPJ (ilegala). 

Stanje v Sloveniji:
Ob volitvah v konstituanto 1920 so v Sloveniji nastopale naslednje stranke:
1.	SLS - za avtonomijo Slovenije in za slovenski parlament
2.	JSD - liberalci so za centralizem za enotno državo, monarhijo
3.	KP - za sovjete in delavsko-kmečko republiko, tovarne delavcem
4.	JSDS - soc. dem. so bili za republiko in za podržavljenje velike industrije
5.	NSS - Narodna socialistična stranka z nekakšnim socialističnim programom, vendar odcep od liberalne stranke
6.	SKS - Samostojna kmečka stranka (za kralja, za agrarno reformo) ima pristaše med velikimi kmeti
Ob volitvah 1920 so dobile v Sloveniji:
SLS -  14 mandatov
JDS -    3 mandate
JSDS -  6 mandatov	   
KP - 	   5 mandatov
NSS -   2 mandata
SKS -   8 mandatov
	  38 (-5) = 33 (-5; KP je bila decembra 1920 z Obznano prepovedana, 
1920 so vsem poslancem (Zakon o zaščiti države) KP vzeli mandate.
V jugoslovanskem merilu so volitve prinesle:
JDS -		92 mandatov				/navadna večina 1/2
NRS - 	91 mandatov				absolutna večina 2/3
KP -		58 mandatov
HRSS - 	50 mandatov  itd.

Naloga konstituante (ustavodajna skupščina) je bila pripraviti ustavo. Vidovdanska ustava, ki je bila sprejeta 28. junija 1921 z 223 (navadna večina) glasovi (proti 35, vzdržanih 161 - abstinenca in brez glasov KP). Abstinirale so SLS, HRSS, KP…
Vidovdanska ustava je sicer zagotavljala nekatere demokratične svoboščine (svobodo tiska, združevanja…),po drugi strani pa je dajala velika pooblastila vladarju (razpust skupščine, imenovanje vlade, postavljanje sodnikov). Govori o troimenem narodu SHS ino treh jezikih (makedonskega in črnogorskega naroda ne priznava). Upravno je država razdeljena na oblasti, ki jim načeljujejo župani in jih je imenoval Beograd. Slovenija je razdeljena na ljubljansko in mariborsko oblast.
Posamezne stranke so se med seboj različno povezovale. Sprva so bile v opoziciji SLS in HRSS, kasneje se je slednja odrekla republikanskemu programu in se preimenovala v HSS ter celo šla v vlado. Vendar njeno sodelovanje v vladi ni dolgo trajalo (le 2 leti), potem je spet v opoziciji. Program HRSS je zelo zanimiv (S. Radić). Stranka zahteva razdelitev zemlje kmetom, pravico hrvaškega naroda do samoodločbe, nastopa proti premoči vlade srbske buržuazije, je za republiko. Radić je celo iskal oporo v tujini (Pariz, Moskva - pristop k Zeleni Internacionali, zato so ga doma kritizirali, češ da sodeluje s komunisti). Ko se je Radić vrnil, je bil najprej zaprt, potem je popustil, priznal vidovdansko ustavo, dinastijo Karađorđevićev, vstopil v vlado in stranko preimenoval v HSS. Sodelovanje v vladi ne traja dolgo,leta 1928 pride do streljanja v parlamentu, Radić je ubit (1928), tudi nečak Pavle Radić, vodstvo stranke prevzame Vladko Maček.
Srbska radikalna stranka (Pašić) je imela za sabo veliko kmetov, bila je centralistična in unitaristična. V boju za oblast se je za kratek čas povezala celo z največjim nasprotnikom HRSS.
Jugoslovanska demokratska stranka je predstavljala velekapital v Srbiji (zlasti prečanski Srbi in slov. liberalci). Je za parlamentarno demokracijo,monarhijo, centralizem. 1924 pride v njej do razcepa, odcepijo se Prečani (Pribičević), nastane Samostojna demokratska stranka, ki se poveže z Radićem v KDK (Kmečko-demokratska koalicija). Na pobudo JDS je že 1922 nastala ORJUNA (Organizacija jugoslovanskih nacionalistov). Zagovarjala je en jugoslovanski narod, ustanavljala oborožene odrede zlasti v Sloveniji in Dalmaciji. Pridobivala je predvsem mladino, sprva je nastopala proti fašizmu v Italiji, potem se je zapletala v spore z raznimi organizacijami doma, nastopala proti komunistom, klerikalcem, proti hrvaški nacionalni organizaciji (Hanao) in srbski nacionalni organizaciji (Srnao). Hotela je pridobiti delavstvo, zato je 1924 v "rdečih" Trbovljah hotela razviti prapor delavske Orjune, prišlo je do spopada in krvavega obračuna (6 mrtvih).
Znotraj slovenske JDS (liberalna stranka) je že 1922 prišlo do razkola in starine okrog Slovenskega naroda in mladine okrog Jutra. 
Tudi znotraj SLS (časopis Slovenec) pride 1927 do razkola, ko se od Koroščeve linije odcepijo krščanski socialisti (Ivan Stanovnik).

Uvedba diktature
Po streljanju v parlamentu je opozicija zahtevala odpravo vidovdanske ustave in uvedbo federalizma. Prišlo je do velikih demonstracij v Zagrebu (organizirala jih je KDK, nato prevzela KP), v oboroženem spopadu je bilo več mrtvih.
6. januarja 1929 je kralj Aleksander ukinil vidovdansko ustavo, razpustil skupščino, izdal več zakonov, zlasti zakon o razpustu političnih strank. Predsednik vlade postane general Živković, odpravljena so voljena predstavništva v občinah, okrepljena sta unitarizem in centralizem. 1929 je ustanovljeno telovadno društvo Sokol Kraljevine Jugoslavije, Orel je razpuščen. 
1931 proglašena oktroirana ustava uvaja ime Kraljevina Jugoslavija, razdelitev na 9 banovin, ki nimajo večjih samoupravnih pravic.Banovine so se imenovale po rekah in sicer: Dravska, Savska, Vrbaska, Primorska, Drinska, Donavska, Zetska, Moravska, Vardarska. Niso upoštevane zgodovinske in ne narodnostne meje (npr. Bela Krajina je bila nekaj časa v Savski banovini). Uveden je dvodomni parlament (senat in poslanska zbornica). Ustava govori o enem jugoslovanskem narodu. Monarhofašizem!?
Kralj je navidezno delil oblast s skupščino in senatom. S posebnim zakonom je bilo dovoljeno ustanavljanje političnih strank, ki pa niso smele delovati na verski, plemenski ali pokrajinski osnovi. To je bilo zlasti naperjeno proti opozicijskim strankam (HSS, SLS, JMO). Na volitvah 1931 za parlament je nastopila le vladna lista generala Živkovića. Izvoljeni poslanci, v glavnem prisdtaši kralja, so 1931 ustanovili novo stranko JNS (to imeod1933) - Jugoslovanska nacionalna stranka. V njej so bili tudi slovenski liberalci, klerikalci so izstopili iz vlade 1930 in šli v opozicijo.
1932/33 se pojavi t.i. gibanje za punktacije (v točkah izražene zahteve meščanskih strank). Razlikujemo zagrebške in ljubljanske punktacije. Punktacije so v Sloveniji predlagali klerikalci. SLS zahteva združeno Slovenijo, narodno ime, zastavo, finančno samostojnost, politično in kulturno svobodo. V gibanju so sodelovali tudi liberalci.Režim je to preganjal, Korošec - vodja slovenskih klerikalcev je interniran, vodja HSS Maček pa zaprt. Posebno je režim preganjal komuniste, mnogo je zaprtih, ubitih (Đ Đaković, N. Hečimović), mnogi gredo v Moskvo.
V zunanji politiki se je država že od 1918 dalje močno naslanjala na Francijo, Anglijo. 1021 je bila ustanovljena Mala antanta: Jugoslavija, ČSR, Romunija (v ozadju je Francija) - ta zveza naj prepreči morebitno madžarsko in habsburško restavracijo. Po letu 1937 je Mala antanta izgubila svoj pomen, saj se je Stojadinovićev režim (1935-39) naslonil na fašistične sile.
1934 je podpisan še Balkanski pakt (Jugoslavija, Romunija, Grčija, Turčija), njegov cilj je ohranitev versajskega miru na Balkanu in nedotakljivost meja ter pomoč v primeru napada.
1934 je bil v Merseju ubit kralj Aleksander (v ozadju ustaši?), sedaj prevzame oblast kraljevo namestništvo (princ Pavle), ki je veliko bolj obrnjeno proti Nemčiji (vlada Milana Stojadinovića). V tem času se oblikovala nova politična stranka JRZ (Jugoslovanska radikalna zajednica) v katero so bili vključeni tudi SLS, JMO in odpadniki iz HSS. Korošec je celo postal notranji minister. Stojadinovićeva  vlada se je lotila dveh zelo perečih vprašanj: hrvaškega in gospodarskega. Gospodarsko se je Jugoslavija vedno bolj naslanjala na sile osi. Opozicija, ki jo je vodil V. Maček, je vedno bolj zahtevala federacijo in rešitev hrvaškega vprašanja, ki pa ga Stojadinović ni rešil, zato je februarja 1939 njegova vlada odstopila. Novi predsednik vlade Dragiša Cvetković je avgusta 1939 sklenil sporazum s Hrvati (HSS), ustanovljena je Banovina Hrvatska z banom, ki ga imenuje sabor, odgovoren je kralju. Hrvatski sabor je voljen. Po novem ima Hrvatska veliko polnomočja: odloča o kmetijstvu, trgovini, industriji, gozdovih, rudarstvu, skratka o gospodarstvu na svojem ozemlju, dalje v politiki, zdravstvu, prosveti, notranjih zadevah. Veliko banovino Hrvatsko sta sestavljali Savska in Primorska banovina ter še nekaj okrajev.
V. Maček postane podpredsednik vlade, za bana pa je imenovan Ivan Šubašić. Vse to se je dogajalo tik pred začetkom II. svetovne vojne avgusta 1939. II. svetovna vojna se je začela 1. septembra 1939 z napadom na Poljsko. Jugoslavija je tedaj 4. 9. 1939 razglasila strogo nevtralnost, junija 1940pa je navezala diplomatske stike s SZ (tedaj je njena dolgotrajna zaveznica Francija že na tleh), kakor vemo pa ima SZ tedaj podpisan pakt /Molotov - Ribbentrop/ z Nemčijo. Vedno bolj jasno je bilo, da Jugoslavija ne bo mogla ostati nevtralna.
Trojni pakt 27. septembra 1940 podpisan v Berlinu (prej os Rim - Berlin - Tokio; 1936)
Možnosti sta bili dve: naslonitev na Anglijo in ZDA ali na fašistične sile. Pritisk fašističnega bloka je bil vedno večji, sosednje države Madžarska, Romunija in Bolgarija so že bile pritegnjene k trojnemu paktu (1940). 25. marca 1941 je pristopila še Jugoslavija (podpisano na Dunaju). S tem pa je praktično konec jugoslovanske samostojnosti.
Levo usmerjena gibanja v stari Jugoslaviji
1.)	KPJ je delovala v ilegali preko pollegalnih organizacij. Dobila je zlasti velik vpliv v sindikatih (URSJ - Ujedinjeni radnički savez Jugoslavije). Med mladino je deloval SKOJ. Od leta 1928 dalje je partija zastopala nove ideje glede nacionalnega vprašanja, po IV. Kongresu je namreč zahtevala pravico narodov do samoodločbe, do avtonomije in celo ustanovitev samostojnih držav Slovencev, Hrvatov, Srbov, Makedoncev in Črnogorcev. Frakcijski boji so bili tudi v KP vse doleta 1937, ko je vodstvo prevzel J. Broz.
2.)	Socialistična stranka Jugoslavije (SSJ) je bila razdeljena na več frakcij. Nadaljevala je delo nekdanje JSDS.

Od leta 1935 dalje je v levo usmerjenih gibanjih vedno bolj čutiti težnje po medsebojnem povezovanju. Ideja LF, ki jo je sprožilaKominterna 1935 (sekretar Dimitrov) se je pričela uresničevati v Franciji, Španiji, tudi pri nas. KP je skušala združiti vse levo usmerjene stranke in struje - LF gibanje je obsodilo fašizem in nacizem.
1935 pride do velikih zborovanj kot je bil Zlet Svobod v Celju (organizira LF). LF je ustanavljala legalna kulturna društva, časopise (Ljudska pravica), Društvo kmečkih fantov in deklet. LF organizira pomoč španskim republikancem in organizira odhod španskih borcev. 
1939 se iz LF razvije Zveza delovnega ljudstva.
Leta 1939 so se odnosi med krščanskimi socialisti ni SLS zaostrili, škof Rožman je obsodil njihovo delovanje (češ da so pod vplivom komunistov). Napad SZ na Polsko in Finsko je deloma omajal in zavrl zbližanje krščanskih socialistov in komunistov, toda ob napadu na Jugoslavijo so se oboji znašli v OF.
Med študenti ljubljanske Univerze so bili v glavnem trije tabori:
1.	liberalno študentsko društvo Jadran in nekoliko radikalnejše Edinstvo
2.	klerikalni tabor, del tega predstavlajo krščanski socialisti, ki so se zbližali s KP, del pa bolj desni okrog Straže v viharju
3.	levičarji okrog Akademskega glasu in Mladega Triglava

Posledica pristopa Jugoslavije k trojnemu paktu so bile velike demonstracije v Beogradu, Ljubljani… 27. marec 1941.
27. 3. 1941 jeskupina oficirjev pod vodstvom generalov Simovića in Mirkovića izvedla državni udar. Cvetković - Mačkova vlada je kapitulirala, knez Pavle je odstopil in odšel v tujino, za polnoletnega so proglasili kralja Petra II. Nova vlada se je naslonila na Anglijo, Nemčiji pa je zagotovila nevtralnost. Toda Hitler je že 30. 3. 1941 imel izdelan načrt napada na Jugoslavijo, ki ga je pričel uresničevati 6. aprila 1941.

II. svetovna vojna in boj proti okupatorju
S krepitvijo fašistične Italije (od 1922 dalje) in nacistične Nemčije (od 1933 dalje) se postavlja pred Evropo zahteva po novi delitvi sveta, kajti obe sili sta si zamišljali razširitev svojega življenjskega prostora na račun drugih narodov. Tretja fašistična sila je bila Japonska. Agresija se je pričela že z japonskim osvajanjem Mandžurije na Daljnem Vzhodu (1931), nadaljevala z italijanskozasedbo Etiopije (1935), Albanije (1939) in Grčije (1940), ter z Nemško zasedbo Avstrije (1938), mnhenskim sporazumom septembra 1938 in spomladi 1939 z razkosanjem ČSR. Jeseni 1939 je sledil nemški napad na Poljsko (problem Gdanska in koridorja). V vojno na nemški strani je takoj stopila Italija, proti Nemčiji pa Anglija in Francija. ZDA so stopile v vojno decembra 1941 po napadu Japonske na Pearl Harbor.
SZ je tik pred začetkom vojne t.j. 23. 8. 1939 podpisala sovjetsko-nemško nenapadalno pogodbo (tajne klavzule o delitvi Poljske) čez dve leti pa je bila s strani Nemčije napadena tudi SZ (22. junij 1941).
Vojna je začela dobivati velike razsežnosti. V času, ko je veljal sovjetsko-nemški pakt je tudi SZ okupirala vzhodni del Poljske. Z dotlej samostojnimi državicami Estonsko, Letonsko in Litvo je SZ podpisala prijateljske pogodbe, te države so ji morale odstopiti oporišča na svojem ozemlju. SZ pa se uprla Finska in prišlo je do finsko-sovjetske vojne (od novembra 1939 do marca 1940).
27. septembra 1940 je podpisan trojni pakt (že 1936 antikominternski pakt Nemčija Japonska, isto leto tudi os Rim - Berlin), ki je bil izrazito napadalne narave in je imel določbe o razdelitvi interesnih sfer (Japonske interesne sfere so na Vzhodu v Aziji, nemške in italijanske v Evropi). Leta 1940 je Hitler napadel še Belgijo, nizozemsko,Francijo, Dansko, Norveško.
6. aprila 1941 bombardiranje Beograda, napad na Jugoslavijo. Vdor v Jugoslavijo s severa in iz Bolgarije. Vse to brez vojne napovedi.
Sporazumno z Nemčijo je ukrepala tudi Italija. Italijani so11. aprila že v Ljubljani. Sledi razkosanje Slovenije:
Nemci zasedejo: spodnjo Štajersko, jugoslovanski del Koroške, Gorenjsko in del 
       Dolenjske (okrog 800.000 prebivalcev)
Italijani zasedejo: Dolenjsko, Belo Krajino in Notranjsko z Ljubljano (slabše 
       razvite dele, brez industrije - 336.000 prebivalcev)
Madžari zasedejo Prekmurje (100.000 prebivalcev)

Ljubljansko pokrajino so Italijani že 3.maja 1941 priključili Kraljevini Italiji. Madžari so priključili Prekmurje k Madžarski, Nemci pa so pripravljali priključitev k Rajhu (nikoli!) in so uvedli posebno upravo s šefom civilne uprave za Sp. Štajersko in za Gorenjsko.
Ljubljansko pokrajino je upravljal visoki komisar s sosvetom (konzulto, ki ga sestavljajo zastopniki slovenskih političnih strank. Italijani so vpeljali dvojezičnost v Ljubljanski pokrajini, moški so bili oproščeni vojaške službe, tu je bil sprva milejši teror. Med obema deloma (nemškim in italijanskim) je tekla meja od zahodne rapalske meje na Polhov Grade, dalje na Katarino (nem.), Št. Vid (nem) - Ježico (it.) na desni breg Save - Zalog (it.), nato na hribovje nad Zalogom, južno od Litije, potem v ravni črti do Brežic (glej T. Ferenc - Muzej izgnancev v Brestanici). Italijanska taborišča Gonars, Rab, Treviso.
Nemški okupator je takoj prepovedal slovenske šole, slovenski jezik v javnosti, uničeval slovenske knjige, ropal narodno imetje. Uvedli so celo rasne preiskave in delili Slovence v tri kategorije (prave državljane, državljane na preklic in zaščitence). Nemci so prvotno nameravali izseliti večino slovenskega prebivalstva ne le inteligenco, ampak tudi delavce in kmete, vendar so to kasneje odložili na povojni čas, ker so se bali, da bo preveč trpela industrija na Gorenjskem. Zaradi hujšega terorja je v začetku čutiti večji odpor na Gorenjskem in Štajerskem.
Ostalo Jugoslavijo so razdelili takole:
Na Hrvaškem so ustanovili NDH (tudi Bosna), kamor ni spadala Dalmacije od Zadra do Splita in večine otokov. To in Boko Kotarsko so zasedli Italijani. V NDH je oblast prevzel Pavelič z ustaši. Tu sta bili tudi nemška in italijanska vojska.
Srbijo so podredili nemški upravi (kvizling Nedić dobil del oblasti od Nemcev: kvizling po norveškem Quislingu = okupatorjev pomagač).
Banat pride pod neposredno nemško oblast. Makedonijo so zasedli Bolgari. Del Kosova so Italijani priključili Veliki Albaniji. Črno goro zasedejo Italijani. Bačko, Baranjo, Međimurje zasedejo Madžari.
Jugoslovanska vlada in kralj zbežijo v tujino, v domovini ostane polkovnik bivše jugoslovanske vojske Draža Mihajlović in zbira vojsko za boj proti okupatorju (četniki). Njihov sedež je na Ravni gori v Srbiji, kjer je septembra 1941 prišlo do pogajanj s partizani. Pogajanja pa niso uspela. Medtem je del Srbije osvobojen - ustanovljena je Užička republika, formiran je VŠ partizanske vojske s Titom na čelu. Na osvobojenem ozemlju nastajajo NOO, ki prevzamejo oblast. Do sporazuma sčetniki ni prišlo, ker so ti zagovarjali staro oblast (kralja). Mihajlović je bil minister v kraljevi vladi vse do 1944 (do sporazuma Tito - Šubašić - junija na Visu). /Mihajlović se je kasneje pogajal tudi z Nedićem in Nemci, zato so ga po vojni obsodili na smrt./

V Sloveniji je za boj proti okupatorju 27. aprila 1941 ustanovljena OF (ustanovne skupine: KP, krščanski socialisti, demokratično krilo Sokola, slovenski kulturni delavci). Kasneje se vključijo še nekatere druge skupine. Organizacijsko je OF organizirana tako, da je na vrhu VPOF (Vrhovni plenum), navzdol pa so okrožni, okrajni, terenski odbori OF. Izvršni odbor VPOF je IOOF (Izvršni odbor OF - 10 članov, kje so zastopniki vseh ustanovnih skupin). OF ima torej na začetku koalcijski značaj. 
22. junija 1941 (dan napada na SZ) je ustanovljeno Glavno poveljstvo slovenskih partizanskih čet in nato se organizira vrsta čet in drugih enot. Septembra 1941 se VPOF razglasi za SNOO (Slovenski narodnoosvobodilni odbor) kot najvišji  organ oblasti in začne izdajati prve odloke (o vključitvi slovenske partizanske vojske v jugoslovansko, o narodnem davku, posojilu svobode,…)
Program OF so Temeljne točke (7 + 2 člena). Po drugi strani pa so tudi slovenske meščanske politične stranke pričele ustanavljati neke organizacije, npr. SLS je ustanovila svojo vojaško formacijo Slovensko legijo, liberalna stranka pa Sokolsko legijo. Med OF in temi organizacijami pride do političnega, propagandnega in potem celo do vojaškega boja. Spomladi 1942 se večina omenjenih skupin združi v Slovenski zavezi, ki deluje po navodilih londonske emigrantske vlade (Miha Krek, major Novak deluje po navodilih Mihajlovića). Formalni program Slovenske zaveze je bil obnovitev Jugoslavije, ki bi bila federacija; dejanski boj pa je bil usmerjen proti partizanskemu gibanju, ki ga vodi KP. Tako v Ljubljanski pokrajini nastane MVAC (Milizia volontaria anticomunista), ki so jo oborožili Italijani. V času t.i. roške ofenzive 1942 so nastale vaške straže, ki so bile vključene v MVAC. Skupaj štejejo leta 1943 okoli 6.000 ljudi. Govorimo o beli gardi, ki je posebna oblika kontrarevolucije in iz verskih razlogov nasprotuje partizanskemu gibanju. Plava garda pa predstavlja četništvo v Sloveniji in se bori za vrnitev kralja Petra II. Po kapitulaciji Italije je bela garda uničena na Turjaku, plava pri Grčaricah. Potem se leta 1943 oblikuje slovensko domobranstvo (Leon Rupnik), ki so jih urili Nemci in so prisegli Hitlerju. Po drugi strani pa računa na izkrcanje zaveznikov (Angloameričanov) na Balkanu in se ob koncu vojne umaknejo na Koroško k zaveznikom. Po koncu vojne so jih velik del Angleži vrnili Jugoslaviji (grobišča Kočevski Rog, Teharje,…).
Na sploh je treba poudariti, da je OF (NOB) imela veliko podporo med ljudmi, ker je kot glavni cilj poudarjala boj proti okupatorju. Vendar pa je v začetku lata 1942 prišlo do pomembnega dogodka - do podpisa dolomitske izjave (28. 2. 1943). Dotlej je bila OF koalicija. Prav v tej obliki pa je KP videla po koncu vojne nevarnost za uresničitev svojih revolucionarnih ciljev. Na pobudo CK KPS je zato prišlo v Polhograjskih Dolomitih do sestanka in podpisa naslednje izjave:
1.	v osvobodilnem gibanju prevzema KPS avantgardno vlogo,
2.	druge ustanovne skupine ne bodo organizirale lastnih strank ali političnih organizacij,
3.	krščanski socialisti in sokoli ne bodo imeli svojih organizacij in svojih aktivistov…
S tem je propadel program (glej Temeljne točke OF), da bo po vojni prevzela oblast OF kot celota in da bo uvedla ljudsko demokracijo.

Zaključki:
1.	NOB je v času II. svetovne vojne del antifašistične koalicije, ki je priznala tudi AVNOJ in njegove sklepe, in je gotovo eno od velikih dejanj naše zgodovine. Šlo je za boj proti okupatorju pa tudi za socialistično revolucijo in državljansko vojno. (Revolucija tudi še po vojni!)
2.	OF je sama po sebi pozitivno dejanje, saj je združila različne idejne skupine pod geslom boja proti okupatorju, za nacionalno osvoboditev.
3.	Skupine združene v OF pa niso imele izdelane neke politične strategije in taktike, izjema je KP, ki je imela jasen program in sicer osvoboditev in izvedbo revolucije ter prevzem oblasti (kadri so bili šolani v Moskvi). Čeprav v vsakdanjem življenju KP teh ciljev ni oznanjala, je vendar znotraj OF postopoma, še zlasti pa od 1943 dalje pridobivala na oblasti.
4.	Določen del Slovencev je že pred vojno imel močno odklonilen odnos do komunizma,ki bi po njihovem bil lahko nevaren za obstoj slovenskega naroda, zato so tudi OF odklanjali. Šlo je torej za spopad dveh ideologij: komunistične in antikomunistične. Medsebojno sovraštvo je vodilo v znane likvidacije med vojno (VOS) in v državljansko vojno.
5.	Povojni poboji kvizlinških enot, vrnjenih Jugoslaviji (domobrancev, četnikov,ustašev, Nemcev), ki so jih potem v glavnem pobili (junij 1945) so vredni obsodbe, saj je šlo za vojne ujetnike. Mnoga vprašanja so danes še odprta, potrebna pa bo velika strpnost z obeh strani, veliko novih raziskav o številu žrtev, zakaj poboji  itd. itd.

Etnična podoba Balkana kot posledica migracij 
(od 15. do 18. stoletja)

Za Balkanski polotok so že od nekdaj bila značilna preseljevanja prebivalstva. Največje etnične premike so povzročili turški vpadi od konca 15. stoletja dalje. Medtem ko je bilo za srednjeveško Srbijo značilno, da se je pri širjenju države usmerjala predvsem proti jugu v moravsko-vardarsko, zetsko in tudi na bosansko območje, pa je zaradi turških vpadov od 15.stoletja dalje preselitveni val usmerjen proti severu t.j. v severno Bosno, na Hrvaško in v Panonski bazen.
Istočasnoso Turki razselili po svoji državi več 100.000 Srbov, deloma tudi Hrvatov in Slovencev, ki so jih odpeljali kot krvni davek, nekateri so se potem vračali kot janičarji (Jurij Kozak - slovenski janičar).
Do migracij prihaja zaradi različnih vzrokov:
a)	spontane migracije s posledica gospodarskega položaja, raznih kužnih bolezni, vojn, ki so povzročale opustelost vasi in pomanjkanje prebivalstva,
b)	organizirane migracije usmerja država.
Že v času prvih turških vpadov (1371 bitka pri Marici, 1389 bitka na Kosovem polju) se pričnejo veliki premiki slovanskega življa proti Jadranu v primorska mesta, kjer je tedaj še močno romansko prebivalstvo (Beneška republika). Visoko razvite italijanske mestne državice so vabile delovno silo iz Srbije in Bosne. Ker so mesta ob Jadranu zaradi kuge precej prizadeta, se vanje vseljuje prebivalstvo iz notranjosti Balkana, Dubrovnik je moral celo prepovedati preveliko doseljevanje beguncev. Mnogi begunci so šli preko Jadrana v Apulijo, Marke in na ozemlje Beneške republike. 
V Makedoniji so Turkina selili prebivalce iz Male Azije (Juruke), ki so se zlasti ustalili v mestih, sicer pa se na Balkan ni naseljevalo turško prebivalstvo v večjem številu ( V Bosni se je domače prebivalstvo pomuslimanilo).
Glavna smer turškega prodiranja je šla proti severozahodu, preko Bosanske krajine, Like in Banije proti slovenskim deželam. Smer proti severu je šla preko Save čez Slavonijo do Drave. Iz Srbije so šle smeri migracije na t.i. južno Ogrsko - današnjo Vojvodino (ki tedaj ni bila Srbska). Na izpraznjeno ozemlje Bosanske krajine, Like, severne Dalmacije in Slavonije se je naselilo živinorejsko prebivalstvo (vlahi) iz ogrskih predelov notranjega Balkana. Ta naselitveni val dinarskega prebivalstva se v16. stoletju ni ustavil na turško - avstrijski meji, ampak je segal precej preko nje. Ta meja je po bitki pri Mohaču 1526 segla globoko na Hrvaško in sicer je potekala po črti: od Djurdjevca na Dravi, do Siska, ob Kolpi do Korane, po Korani do Slunja. Med Slunjem in Otočcem v loku proti JV, proti Velebitu do izliva Zrmanje v Jadran Naselitveni val je segel tudi v slovenske dežele in na hrvaško med Dravo in Jadranom. Sprva se je to prebivalstvo naseljevalo kot podložniki v Beli krajini, pod Gorjanci, okrog Novega mesta, na Dravskem polju (Ptuj), na Notranjskem, na Krasu okrog Pivke vse do Trsta (nekateri priimki npr. Horvat, Bizjak, Turk, Gregorič).
Posebna skupina so t.i. uskoki prihaja poletu 1530 organizirano s svojimi poglavarji in privilegiji (naselijo se okrog Žumberka, ki se odcepi od Kranjske in je vključen v vojno krajino, danes pa je hrvaški). Ko so  po bitki pri Mohaču (1526) Habsburžani postali ogrsko-hrvatski kralji, so obljubili, da bodo deželo branili pred Turki in v ta namen so organizirali Vojno krajino; namesto nemških najemnikov so sedaj najemali srbske (vlaške) begunce. Na avstrijski strani so ti begunci bili oproščeni tlake, zato pa so morali braniti mejo. Hrvaška Vojna krajina je bila med morjem in Savo s sedežem v Karlovcu, Slavonska Vojna krajina med Savo in Dravo s sedežem v Varaždinu. Naseljence v Vojni krajini imenujemo tudi krajišnike, graničarje, uskoke ali vlahe. Vojna krajina je obsegala polovico Hrvaške. Kmalu je začelo prihajati do sporov med Hrvati in uskoki, ker so zadnji imeli določen privilegij še naprej (volili so svoje kneze, bili so pravoslavne vere). Od tedaj je ostalo veliko Srbov na Hrvaške - v Liki, čeprav je bila Vojna krajina v 19. stoletju ukinjena in priključena Hrvaški.
Selitveni val se je v 17. stoletju nadaljeval. Tedaj je bil obrnjen, ker so Turki bili v defenzivi in so se počasi začeli umikati iz Evrope. V dunajski vojni 1683 - 1699 (1683 oblegan Dunaj) se je muslimansko prebivalstvo umikalo proti jugu (iz Ogrske, Slavonije, Like in Dalmacije) in to prebivalstvo se je skoncentriralo v Bosni in Hercegovini. V tej vojni je avstrijska vojska prodrla celo v Makedonijo. Potem se je vojna sreča obrnila in Avstrijci so se umikali proti severu, z njim se je umikalo tudi krščansko prebivalstvo iz severne Makedonije in Kosova in sicer na južno Ogrsko (Vojvodina) in celo do Budimpešte. Govorimo o dveh velikih selitvah Srbov (I. selitev 1690 in II. selitev 1739), ki so jih vodili srbski patriarhi. Tedaj naj bi se Albanci, ki so sprejeli islam, pričeli naseljevati v večjem številu na Kosovo, čeprav so tu deloma bili naseljeni že prej. Avstrija je vodila premišljeno kolonizacijsko politiko. Organizirala je številna melioracijska dela. Tako je iz močvirne južne Ogrske nastala Vojvodina - žitnica Evrope. Sem so se naselili Nemci, Madžari, Romuni, Slovaki, Rusini in Srbi. Tako dobijo v 18. stoletju Bačka, Banat,Srem, Slavonija zelo pisano etnično podobo.
S turškimi vdori je povezana selitev mestnega prebivalstva (Grki in Cincari), ki se ukvarjajo s trgovino. 
Posledice migracij:
1.	gospodarske  - zaradi selitve kolonistov iz gorskih predelov Dinarskega sistema (z živinorejskimi navadami) na poljedeljsko območje, je prišlo do nazadovanja poljedeljstva,
2.	kulturne - vplivi vzhodne bizantinske kulture in vplivi muslimanske kulture,
3.	verske - širjenje pravoslavja v nekatere zahodne dele in koncentracija muslimanstva v Bosni in severni Makedoniji ter na Kosovu,
4.	jezikovne - v srednjem veku je v Istri in stari Hrvaški (dočrte Petrova gora, Sava, Vrbas, Cetina) prevladoval čakavski dialekt, severno od tega (Slavonija) so bili kajkavci, vzhodno pa štokavci. Zaradi selitev je čakavski dialekt zelo skrčen le na primorski pas in otoke, kajkavci se umaknejo v Hrvaško Zagorje, prevlada štokavski dialekt, ki pozneje postane knjižnijezik (Vukova reforma),
Z omenjenimi migracijami je mogoče v marsičem pojasniti tudi sedanje boje na Balkanu. Zaradi teh migracij imamo namreč srbski živelj še danes na Hrvaškem in v delih Bosne, v Dalmatinskem zaledju (Hercegovini) itd., zlasti tam, kjer je nekoč bila Vojna krajina.

Zgodovina neagrarnih panog na Slovenskem od 18. stoletja dalje
(obrt, trgovina, manufakture, industrija,promet)

Slovenska zgodovina preteklih stoletij je v glavnem zgodovina slovenskega kmeta. Po velikosti so se kmetije delile na grunte (6 - 8 ha, ponekod 15 ha), pol grunte in četrtinske grunte. Precej je bilo kajžarjev. Brez zemlje so bili gostači. Tako je bilo na podeželju.
V mestih je od 18. stoletja dalje opaziti prve začetke kapitalistične proizvodnje. Pri tem so najpomembnejšo vlogo odigrali rudniki in železarstvo (fužine).
Najpomembnejšo je bil idrijski rudnik Hg, kjer so sprva lastniki posamezniki in zadruge (sv. Ahacija, sv. Katarine), med seboj tekmovali, se pogosto zadolževali itd. V 16. stoletju je upravo Idrije prevzela država. Zaposlenih je bilo okrog 280 rudarjev, v 18. stoletju se število povečuje. Rudnik je dajal državi preko 1 milijona goldinarjev dobička. V 18. stoletju mesto, okrog 1900 že 5000 prebivalcev in je drugo največje mesto na Kranjskem.
Nekateri rudniki in fužine delujejo že od 14. stoletja dalje. Najbolj znane so fužine: Železniki, Kropa, Kamna gorica, Javornik, Jesenice, Bohinj. Izdelujejo žico,žeblje, železno posodo, sekire, sablje, puške (Borovlje), poljedeljsko orodje. Javorniške železarne so že v 16. stoletju izdelovale odlično jeklo, ki so ga izvažali v Benetke za sidra, ladje, topovske krogle. Veliko izdelkov gre preko meja države v Francijo in Italijo. Kljub slabi rudi, se je tedaj proizvodnja še splačala, dokler ni na evropski trg pričelo prihajati železo iz drugih držav. 
Rudniki svinca so bili na Koroškem(Beleiberg - Pliberk), Mežica v 17. stoletju svinc in cink. V zvezi z železarstvom je tudi oglarjenje, ker se les in oglje uporabljata za kurjenje plavžev (tedaj so mnogo gozdov izsekali in je nastala velika škoda). Lastniki večjih fužin so bili tujci (Zois, Buccellini, Codelli), domačini imajo manjše obrate in se ukvarjajo z žagarstvom in oglarstvom- mnogo oglja za glažute (Bohinj, Kozjansko).
Sredi 18. stoletja se začne dvig železarstva na Dvoru pri Žužemberku (Auerspergi - Turjačani). To je v 19. stoletju največja železolivarna južno od Alp.
Po letu 1870 zaide v krizo in prične propadati zaradi konkurence avstrijskih železarn.Izdelovali so mostove, nagrobne spomenike (Zoisov na Žalah), štedilnike, peči, svečnike, kipce, nagrobne križe itd.
Poleg cehovske obrti v mestih se trazvija tudi podeželska obret (platnarstvo, sitarstvo, čipkarstvo, svilarstvo, lončarstvo, usnjarstvo,…)
V nekaterih panogah se domača obrt uveljavi kot založništvo. Sicer pa bogati trgovci pričnejo ustanavljati manufakture (v 18. stoletju) sukna, svile, papirnice, glažute itd. 
Glavni vir bogatenja je trgovina povezana z založništvom in s preskrbovanjem Vojne krajine, kjer so rabili zlasti veliko sukna in usnja. Za razvoj trgovin so pomembne prometne povezave. V 18. stoletju je cesar Karel VI. (oče Marije Terezije) pričel graditi cesto Dunaj - Trojane  - Trst (Reka). Popravljena je cesta čez Ljubelj. Karel VI. Razglasi Trst in Reko za svobodni pristanišči (1719) in svobodno plovbo po Jadranu (1717). Pomen teh ukrepov je velik,ker sedaj tovorništvo zamenja prevozništvo (furmanstvo).
Pomemben je še vodni promet po Savi in Ljubljanici. Zaradi ladjedelništva v Trstu oživi trgovina z lesom in pridelovanje konoplje za vrvi. V svobodni luki Trst je bilo dovoljeno kupovati vsakomur. To je v duhu merkantilizma (merkator - trgovec), ki poudarja pozitivno trgovinsko bilanco, večji izvoz in manjši uvoz.
Kmetje s prevozništvom dobro zaslužijo. Prevažajo vino, olje, med, platno, železo, Hg, suho robo, živino, maslo, sir, kože,..
Zaradi novih cest propadejo nekateri kraji, ki so jih te ceste obšle. V mestih vedno bolj prevzemajo vodilno vlogo tujci, lastniki manufaktur, ki imajo v rokah založništvo in bančne posle, zakupe mitnin itd. Kmečka trgovina dobiva še večje razsežnosti.
Prva polovica 19. stoletja
Tudi pri nas se kaže vpliv industrijske revolucije, ki prinese velik preobrat v razvoju neagrarnih panog (ročno delo zamenjajo stroji!) in prinese dvig proizvodnje oz. produktivnosti. Seveda slovenski razvoj zaostaja za češkimi in nemškimi deželami, kljub temu velja omeniti parni stroj - simbol industrijske revolucije, ki sena slovenskem pojavi 1818 najprej v Trstu, 1835 v Ljubljani /v rafineriji sladkorja - cukrarni/ Kmalu prodre parni stroj v predilnice, parne mline, idrijski rudnik itd. V prvi polovici 19. stoletja je še vedno vodilna neagrarna panoga železarstvo. Tedaj je pri nas delalo 21 plavžev (10 na gorenjskem, 3 na Dolenjskem, 4 na Štajerskem, 4 na Koroškem). V malih železarnah še delajo na tradicionalen način, zaradi tuje konkurence, ki uvaja nove metode, prihaja do krize železarstva pri nas. Med novostmi je pudlanje (poseben način prečiščevanja železa s pretapljanjem), ki ga uvajajo v železarni na Prevaljah 1836. Počasi se začne v železarstvu uveljavljati premog namesto oglja. Prevaljska železarna je kmalu dosegla proizvodnjo vseh drugih obratov.
Premogovništvo - v Angliji se uveljavi že v 18.stoletju (zaradi pomanjkanja lesa in oglja), tudi pri nas že v začetku 18. stoletja, večina naših premogovnikov pa je nastala v predmarčni dobi (pred revolucijo 1848).
Na Dolenjskem sta pomembna rudnika Kočevje in Šentjanž. Zasavski premogovniki Hrastnik, Trbovlje, Zagorje. Delujejo še Senovo, Liboje, Hrastovec in Zreče. 
Najpomembnejši je v 1/2 19. stoletja premogovnik v Lešah pri Prevaljah, kjer je pred letom 1848 zaposlenih 600 rudarjev (istočasno v Hrastniku 30, v Zagorju 100 itd.) Ves leški premog so porabili za prevaljsko železarno.
Ker so bile težave s prevozom premoga, so lastniki premogovnikov v bližini ustanavljali razna druga industrijska podjetja (steklarna v Zagorju in Trbovljah, svinčarna in cinkarna v Zagorju). 
Pomen premoga naraste po izgradnji južne železnice (Dunaj -  Trst, 1849 do Ljubljane, leta 1857 do Trsta). Potem so premog prevzele železnice in prav zato so se nekateri kraji ob železnici začeli hitro razvijati, drugi, ki jih je železnica obšla, pa so nazadovali.
V 1/2 19. stoletja se industrijska proizvodnja uveljavi v tekstilni industriji. Nastanejo tri moderne strojne bombažne predilnice: Ajdovščina, Ljubljana in Prebold (vsaka zaposluje okoli 300 delavcev). Velik razmah pri papirnicah (Goričane, Vevče) in rafinerijah sladkorja (Ljubljana, Gorica). Sicer pa marsikje delajo še na stopnji manufaktur in založništva:
platnarstvo v okolici Kranja in na Škofjeloškem,
žimarstvo  - / - 		    ,
slamnikarstvo na Domžalskem,
steklarstvo (glažute) na Pohorju, v Libojah, Trbovljah, Zagorju, pri Cerknici, na Kočevskem,
usnjarstvo in čevljarstvo v Tržiču,
čipkarstvo na Idrijskem, Železniki, Poljanska dolina.
Velika tovarna sukna je bila v Vetrinju na Koroškem.
Pred letom 1848 je na slovenskem malo prave buržiuazije. Največ je tiste, ki se ukvarja s trgovino in je lastnica manufaktur in železarn. To obogatelo meščanstvo si kupuje gradove in plemiške naslove (Prešeren piše: Lani je slepar starino še prodajal, nosil škatle, meril platno, trak na vatle, letos kupi si graščino…)
Še vedno je veliko cehovskega meščanstva. Leta 1848 so cehi dokončno odpravljeni.

2/2 19. stoletja
Po revoluciji 1848, v dobi Bachovega absolutizma ali neoabsolutizma (1849-1859), pride do pomembnih gospodarskih sprememb: odprava mnogih carin, cehov, proglašena je obrtna svoboda, zgrajena južna železnica, v Trstu raste ladjedelnica.
Še večje spremembe so v 60. In 70. letih 19. Stoletja, ko začnejo pričnejo pri nas nastajati prve delniške družbe:
1.	KID – Kranjska industrijska družba (večinoma nemški kapital in kapital kranjskih fužin (Zoisi , Ruardi). Ustanovljena 1869. Glavna usmeritev KID je bila v železarstvo. Po letu 1888 dvig Jesenic v moderno železarsko središče. Ob tem so stari železarski obrati, ki v KID niso vključeni, propadli.
2.	TPD – Trboveljska premogokopna družba, ustanovljena 1873. Vključuje premogovnike in rudnike ter cementarno v Trbovljah. Lastnik je dunajski in francoski kapital. 
3.	Kranjska stavbna družba (1873) je bila nemško usmerjena, je pa pri nas veliko gradila (npr. plača na Cankarjevi v LJ).

Razvija se tudi druga industrija:
- jeklarne grofov Thurnov na Ravnah (Guštanj),
- železarna Štore,
-	cinkarna Celje,
-	usnjarna Kranj, Tržič, Vrhnika, Ljubljana,
-	tobačna tovarna v LJ (1870) zaposli predvsem žensko delovno silo.
Velik razvoj živilske industrije (parni mlini, pivovarne, Kolinska – tovarna kavinih nadomestkov itd.).
Zaradi odprtja Sueškega prekopa (1869) postaja Trst svetovno važno pristanišče. Širi se železniško omrežje: 1870 gorenjska železnica, 1893/94 dolenjski progi LJ – Kočevje in LJ – NM in 1912/14 do Karlovca. Železnice so dokončno uničile prevozništvo in brodarstvo po Savi in Ljubljanici.
Razvoj kreditnih poslov. Poleg nemških in italijanskih bank so pri nas nastale še češka in madžarska banka. Kranjska hranilnica v Ljubljani je v rokah nemškega kapitala, zato je 1871 ustanovljena slovanska banka Slavija. V obrambi pred tujim kapitalom nastajajo slovenske hranilnice. Ob vseh teh spremembah je zelo prizadet kmet (odprava prevozništva, podeželske obrti…) Odpravljen je zakon proti oderuhom (ki so posojali denar za visoke obresti, tudi do 200%), čuti se konkurenca uvoženega ameriškega in ruskega žita, davki so visoki. Slabo je to, da so se kmetije ob smrti gospodarja lahko delile. Vse to pripelje mnoge kmetije na boben. Sledi izseljevanje v Ameriko in v mesta, kjer se poveča število prebivalstva .
Začetki delavskega gibanja pri nas: že v 19. stoletju nastajajo delavska izobraževalna društva, bratovske skladnice (tu se v posebnem fondu zbirajo denarna sredstva za primer bolezni, onvalidnosti…).
Kot stranka se pojavi Avstrijska social-demokratska stranka, ki pa 1896 razpade po nacionalnostih in tako nastane tedaj JSDS (Jugoslovanska social-demokratska stranka), ki se bori za splošno volilno pravico, za socialne reforme, organizira stavke, od leta 1890 dalje praznujejo prvi maj kot delavski praznik.
Po nastanku Kraljevine SHS leta 1918:
Po nastanku Jugoslavije nas je zelo prizadelo dejstvo, da smo izgubili veliko slovenskega ozemlja (Primorsko z Gorico in Trstom, Koroško). Industrija in rudniki, ki so bili v lasti nemškega kapitala, so bili podržavljeni. Agrarna reforma ni dosledno izvedena.
Tudi velike delniške družbe so prešle v roke jugoslovanskega kapitala. Pri izvedbi tega se je zatikalo (delnice KID je najprej kupila neka italijanska družba, kasneje pa jugoslovanski kapital. Rudnike svinca v Mežici so avstrijski lastniki prepisali na neko angleško firmo, sicer pa so jih sami še naprej izkoriščali).
Razvoj industrializacije v Sloveniji se nadaljuje. Leta 1931 imamo že 21% zaposlenih v industriji. To je največ v Jugoslaviji (Vojvodina 15%, Hrvaška 10%, drugod veliko manj).
Po panogah so najmočnejše: 	
-	industrija papirja, železarstvo 
-	tekstilna industrija
-	kemična industrija
-	kovinska in strojna industrija.

Zelo pomembna je uvedba elektrike ob koncu 19. stoletja in njeno širjenje v času stare Jugoslavije. Prevladovale so električne centrale (Fala, hidroelektrarna Završnica, Tacen, Kranj, …) in termoelektrarne (Velenje, Trbovlje, Jesenice, Tržič).
Najbolj se razvije tekstilna industrija (Kranj – Jugobruna, Jugočeška itd.) Vse gospodarstvo je zelo prizadela gospodarska kriza po letu 1930. Krizo je Jugoslavija skušala omiliti z navezavo na Nemčijo (čas vladavine Milana Stojadinovića), kar je imelo določene politične posledice.