1.	ZGODOVINSKI VIRI
Zgodovina se pri proučevanju razvoja človeštva naslanja na zgodovinske vire:
•	materialne (izkopanine, orodje, orožje, posoda, kovanci, zgradbe,...)
•	pisane in druge nematerialne (jezik, šege, pripovedke, krajevna in osebna imena,...)
Zgodovinar vire zbira, jih proučuje, kritično pretrese, šele nato se loti pisanja monografij in sintez.
Zgodovinske vire delimo na:
•	primarne vire ali vire prve roke /originali/ – neposreden stik z dogodkom: listine, mitninske knjige, urbarji, računske knjige, magnetofonski in stenografski zapisniki
•	sekundarne vire ali vire druge roke /prepisi/ – preko posrednikov: kopije antičnih kipov, prepisi listin, kronik,...
Vire iščemo:
•	na terenu: tlorisi gradov, zemljiške knjige, katastri, rojstne knjige; terensko delo opravijo etnologi, geografi, filologi, arheologi,...
•	v znanstvenih ustanovah: arhivi /Arhiv Rs, Zgodovinski arhiv Lj, MB, CE, KR, KP, Ptuj, Nadškofijski arhiv v LJ, Škofijski arhiv v MB, Arhiv Univerze v LJ, muzeji, knjižnice, instituti (NUK, cerkveni arhivi, pokrajinski arhivi
•	v posebnih publikacijah: časopisi, ustava, zakon, stenografski zapisniki,...
2.	KRAJEVNI ZBORNIKI
Po zadnji vojni, še zlasti pa od srede 50. let dalje, se je pojavila cela vrsta krajevnih zbornikov, ki jih lahko razdelimo v 3 kategorije:
1.	zborniki, ki so dobili značaj periodičnih publikacij – izhajajo skoraj vsako leto (Loški razgledi, Celjski zbornik, Goriški letnik, Zbornik občine Grosuplje, Kamniški zbornik, Anales - KP )
2.	zborniki, ki izhajajo z daljšimi presledki (Ptujski zbornik, Savinjski zbornik, Jeklo in ljudje - Jeseniški zbornik, Kranjski zb., Notranjski listi, Slovensko morje in zaledje,...)
3.	zborniki, ki so doslej izšli enkrat (morda pa bodo še kdaj izšli): Svet med Muro in Dravo, Selška dolina v preteklosti in sedanjosti, Krško skozi čas, Ravne na Koroškem - 720 let, Slovenj Gradec ob 700letnici, Novo mesto 1365-1965, Zgodovina Ljubljane,...
Zborniki najpogosteje obravnavajo: arheologijo, kolonizacijo (zlasti LR, Kranj. zbornik, Goriški letnik), starejšo zgodovino, turške vpade (Notranjski listi), položaj kmeta, kmečke upore (Tolminski zbornik, Krško skozi čas), promet, trgovino, pošto (Grosupeljski, Kranjski zb,), Mline, Pravno zgodovino, Cerkveno zg,, Zgod. obrti, pomorstva, ribištva, krajevna in osebna imena, staro Jug. in NOB , povojno zgod.
Najdemo tudi geografske, etnografske, prirodoslovne in literarne prispevke. /Proučevanje krajevne zgodovine omejeno na ozko področje, spoznavamo jo v muzejih in publikacijah, tudi v lokalnih časopisih, Krajevni leksikon Slovenije, Krajevni leksikon Dravske banovine, Enciklopedija Slovenije, Slovenija – turistični vodnik. Publikacije, ki obdelujejo mesta, vasi, posamezne gradove, muzeje, knjižnice, samostane, znamenitejše cerkve, spomeniki delavskega gibanja….
3.	SINTEZE
Gre za najpomembnejšo literaturo za slovensko zgodovino:
1.	Božič, B.: Oris zgodovine Slovencev
2.	Gestrin – Melik: Slovenska zgodovina 1813 – 1914
3.	Gospodarska zgodovina Slovencev (1. in 2. knjiga)
4.	Grafenauer, B.: Zgodovina slovenskega naroda
5.	Grudn, Mal: Zgodovina slovenskega naroda, Mohorjeva družba
6.	Mikuž, M.: Pregled razvoja NOB (5 knjig); Slovenci v stari Jugoslaviji; NOB na Slovenskem 1941 – 1945 (kolektivno delo)
7.	Štih, P.: Zgodovina Slovencev do razsvetljenstva
8.	Štih. P., Simoniti, V.: Zgodovina Slovencev do razsvetljenstva
9.	Vilfan, S.: Pravna zgodovina Slovencev
10.	Zgodovina narodov Jugoslavije I, II
11.	Zgodovina Slovencev (CZ)
Bibliografije danes niso več tako aktualne (internet).
4.	KULTURA LJUBLJANSKEGA BARJA
Okoli leta 2000 je kamenodobna kultura prešla v eneolitsko kulturo ali bakreno dobo – pri nas kultura mostiščarjev (2700 – 1700 p.n.š.): Vrbsko jezero, Ljubljansko barje.
Na Ljubljanskem barju naj bi bilo 15 kolišč. Koli so bili zabiti v jezersko dno ali plitvo jezero, na. njih ploščad, na njej primitivne hiše iz opleta in ilovice (hiša ima 2 prostora, kuhinja in spalnica, tudi hlev, shramba za žito). Celotna naselbina je bila obdana z brano iz protja, ki je varovala pred plavajočim dračjem. To so bile stalne naselbine, njive so bile v bližini (požigalništvo); še vedno so tudi lovili, kar kažejo najdene kosti jelena, risa, bobra, barjanskega goveda, divjih prašičev, bizonov in ostanki lovnega orožja. Tu so živele štorklje in pelikani, gosi, ohranjene so pasti za živali. Na živinorejo kažejo ostanki kosti ovac, koz, svinj, goveda, psa.
Navezanost na stalni prostor je omogočila razvoj obrti: lončarstvo, obdelava lesa, pletenje in tkanje.
Ohranjene so harpune, trnki, kamnite sekire, žrmlje, motike; amfore (za shranjevanje žita).
Življenjska doba takega kolišča je bila 50-70 let. Na Ljubljanskem barju je živelo okrog 1500 ljudi, bili so stalno naseljeni. Verovali so v posmrtno življenje, v grobovih so našli predmete umrlih, častili so sonce, o čemer pričajo ornamenti na najdeni lončevini. Domnevajo na kultno središče – darovanje živali (Lubniška jama in jama Kevdrc pri Škofji Loki). Ko je bila ta kultura na višku, se kaže širjenje proti Gorenjski in Tržaškemu zalivu.
V času mostiščarjev se začne bakrena doba.
5.	KULTURA ŽARNIH GROBIŠČ
Kultura žarnih grobišč se je pojavljala v obdobju bronaste dobe (1700-1000 pr.n.št.). To je čas velikih premikov ljudstev.
Kolišča so bila iz neznanega vzroka opuščena. Ljudje so si gradili bivališča na gričih (utrjena gradišča). Pojavili so se tudi grobovi (družinske gomile). Ljudstva, katerih imena niso znana, so pa predhodniki Keltov, so bili predvsem poljedelci in  živinorejci, ki so živeli v ravninah, delali so izdelke iz brona. Baker je bil premehak, zato so ga mešali s kositrom in dobili bron.
Ob koncu te dobe se je pojavila kultura žarnih grobišč. Žarna grobišča so našli na področju Podravja-Ormož, Posavja-Dobova.
S prihodom teh ljudstev se je vedno bolj uveljavljalo upepeljevanje, ki je imelo globok verski pomen. O tem pričajo mnoga najdišča na slovenskem ozemlju. Se pa žarni in skeletni pokopi pojavljajo v istih krajih, bodisi v ravnih grobiščih, kakor tudi v gomilah.
6.	Halštatska doba /Halštatska kultura/ Železna doba pri nas
Halštatska kultura je zgodnje obdobje (prva polovica) železne dobe, ki je trajala 800 pr. Kr. do Kr. rojstva oz. zasedbe našega ozemlja). Tedaj so na našem ozemlju živela ilirskodobna plemena.
Najdišča: Most na Soči (Sv. Lucija), Vače, Podzemelj v Beli Krajini, Novo mesto, Stična, Magdalenska gora pri Grosupljem, Volčji grad pri Komnu.
Značilna so utrjena gradišča na vzpetinah in gomile, žarni in skeletni pokop. Povprečna starost ljudi je bila 43 let, višina 1,65 za M in 1,53 za Ž.
Halštatsko obdobje je obdobje situlske umetnosti. Pojav kovinskih veder sega v leto okoli 1000 pr. Kr. (bakrena in železna doba). Najlepša najdena je vaška situla s tremi figuralnimi pasovi: vojaška enota, dostojanstveniki pri pirovanju, gozdne živali. Vaška situla kaže ustroj družbe, ki je že diferencirana, to pa kažejo tudi grobne najdbe (pri navadnem vojaku sekira in dve sulici, pri poveljniku meč, čelada, oklep, ščit).
Ime Hallstatt ima ime po najdišču blizu rudnikov soli v gorskem masivu Dachsteina v Avstriji. Ta kultura zajema Alpe med rekami Donavo, Padom, Kolpo, Savo, Saone. Orodje in orožje so delno iz železa, delno iz brona.
V tem obdobju so v Posočju živeli Veneti, na Dolenjskem verjetno Iliri – ilirskodobna plemena.
7.	LATENSKA DOBA
To je mlajša železna doba (400 p.n.š. - do začetka našega štetja). Pomeni prehod od prazgodovine v zgodovino. Imamo kar nekaj pisanih virov.
V tem času so pri nas živeli Kelti. Zavzeli so velik del srednje in zahodne Evrope in prinesli naprednejšo tehnologijo – rudarstvo, pridobivanje železa (najdišče na Štalenski gori). Poznali so denar, lončarsko vreteno, razlike so tudi v gospodarstvu – prej so gojili stročnice (bob), v mlajši železni dobi pa so uvajali žitarice. Uvedli so naprednejše poljedelstvo z ralom.
Na Koroškem je nastala nekakšna država – Noriško kraljestvo s sedežem na Štalenski gori na Gosposvetskem polju, ki je v bistvu zveza plemen. Segalo je tudi na današnje slovensko ozemlje. Eno od središč tega kraljestva je tudi Celeia, kjer je bila kovnica denarja. Z Noriškim kraljestvom so trgovali Rimljani.
Gomilna grobišča iz okolice Šešč, Griž in Pongraca v Savinjski dolini pričajo o intenzivni poselitvi doline v starejši železni dobi. Mlajša železna ali latenska doba je povezana s Kelti (300-15 pr.n.št.). 
Okrog leta 300 pr.n.št. se je k nam naselilo verjetno keltsko pleme, imenovano Tavriski. Poleg denarnega gospodarstva in hitro vrtečega se lončarskega vretena so v naše kraje prinesli tudi svojo kulturo in civilizacijo. Vera se je spremenila. Uveljavila so se keltska boštva, nekatera so se asimilirala s halštatskimi in se ohranila globoko v rimsko obdobje. 
8.	MITRAIZEM (Z INTERNETA)
Rimljani so svojo mitologijo prevzeli predvsem od Grkov in jo obogatili s svojimi bogovi in božanstvi. Žrtvovali so jim predmete, hrano, pijačo in živali. Vsaka hiša je imela svoj oltarček. Po njihovem verovanju so hišni bogovi in duhovi varovali dom in družino.
S širjenjem cesarstva se je večalo tudi število različnih bogov, ki so jih prevzemali od podjarmljenih ljudstev. Med kulti so bili priljubljeni takšni, ki so ponujali tolažbo in vero v posmrtno življenje npr. mitraizem, kult perzijskega Mitre - boga svetlobe, resnice in pravice. Mitraizem, moški mistični kult, je bil priljubljen zlasti med vojščaki. Krščanstvo je dobilo večji vpliv v prvih stoletjih našega štetja.
Mitreji na Ptuju (Hajdina) in v Rožancu pri Črnomlju.
Mitraizem - čaščenje boga Mitre (Sonca), izvira iz Perzije, k nam ga prinesejo vojaki in trgovci - Mitrej - tempelj posvečen bogu Mitri.
9.	Rimska Emona
Rimljani so ustanavljali vojaška taborišča pravokotne oblike, toda Emona naj bi bila zgrajena kot mesto in ne kot vojaško taborišče. Emona je bila obdana z debelim obzidjem, utrjena s stolpi. Obzidje je imelo štiri vhodna vrata, okrog obzidja obrambni jarek. Segala je od Mira na jugu do Kongresnega trga na severu, od današnje Vegove na vzhodu do stare Prešernove na zahodu.
Pokopavali so ob cestah, ki so vodile iz mesta. V Ljubljani so najdbe ob Tržaški, Dunajski, Dolenjski cesti – to so nekropole. Starejši pokopi so bili žarni, s prihodom krščanstva pa skeletni.
Rimske hiše so imele vodovod, centralno kurjavo ali hipokavst, bogatejše mozaik ali celo freske. Naše ozemlje je imelo za Rimljane vojaški (od tu naprej so osvajali dalje proti vzhodu) in gospodarski (uvajali so naprednejše poljedelstvo: dvoletno kolobarjenje, sadjarstvo, vrtnarstvo, izsuševanje) pomen. Rimljani so k nam prinesli vinsko trto. Razvili so rudarstvo, trgovino, železarstvo,... Določene izdelke so uvažali (poljedelske, rudo, les,...) uvažali pa luksuzne predmete (dišave, fine tkanine, steklo,...).
V pozni antiki so Rimsko državo ogrožala barbarska plemena (Huni, Goti, Avari). Prebivalstvo se je umikalo v višje ležeče predele in si ustvarilo utrjena naselja (Ajdovski Gradec, Globasnica)
Zahodno Rimsko cesarstvo je propadlo 476. leta.
10.	Karantanija
Po propadu rimske države in umiku Langobardov v Italijo so se sredi 6. stoletja v Alpe naselili Slovani, in sicer v dveh valovih:
-	prvi val je prišel s severa okoli leta 550
-	drugi val pa z jugovzhoda okoli leta 568
Slovenski predniki so se na severu naselili do izvirov rek Zilje, Drave, Mure, Travne (v Avstriji) in njenega izliva v Donavo.  Na zahodu so se naselili do langobardskega limesa (obrambne meje na vzhodnem obrobju Furlanije).
V 7. stoletju naseljevanje še ni bilo končano; v Goriških Brdih se je zaključilo v 8. stoletju, prav tako so Slovani osvojili ozemlje v Istri osvojili kasneje – leta 804 (Rižanski plac).
Slovani so naleteli na staroselce, mnogo so jih pobili, mnogo podredili (dekla = krščenica, Vlahi = stari prebivalci  Laško, Lahovče), prišlo pa je tudi do mešanih zakonov. Slovani so pri osvajanju ozemlja naleteli na Obre ali Avare, na Franke in Langobarde, Bavarce, Bizantince. Da bi se zavarovali pred temi sosedi, so ustanavljali plemenske zveze.
Okoli leta 630 se omenja Samova plemenska zveza, ki je segala s Češke na naše ozemlje, vanjo pa naj bi bila vključena Karantanija pod knezom Valukom. 658. leta je razpadla, Karantanija pa je ostala.
Karantanija in ustoličevanje se je omenjalo večkrat. Zadnje ustoličevanje v slovenskem jeziku je bilo leta 1416. Ljudstvo je volilo kneze. Obred je potekal na Gosposvetskem polju na knežjem kamnu, na vojvodskem prestolu pa je bilo kasneje. Knežji kamen je simbol samostojne Karantanije.
Posebnost Karantanije so bili kosezi (pripadnik sloja svobodnjakov v zgodnji fevdalni dobi – vmesni sloj med plemstvom in knezi, ki so bili vojaško spremstvo karantanskega kneza). Kosezi izginejo v 14. stoletju. Pozneje so ustoličevali koroške vojvode – nemške, v slovenskem jeziku.
Velika nevarnost za Karantance so bili Obri, zato so prosili sosednje Bavarce za pomoč. Skupno so jih premagali. Karantanije je prišla v odvisnost od Bavarcev, kasneje pa od Frankov.
V času Karantanije se je zgodilo tudi pokristjanjevanje (knez Borut, sin Gorazd, nečak Hotimir), ki je prišlo iz Salzburga.
Po propadu Karantanije je v 9. st. na vzhodnem delu Slovenije nastala Spodnja Panonija s središčem ob Blatnem jezeru. V času Spodnje Panonije sta prišla Ciril in Metod iz Bizanca, ki sta na našem ozemlju pokristjanjevala (prinesla pa tudi pisavo glagolico).
Spodnjo Panonijo so v 9. st. uničili Madžari in nas odrezali od Čehov in Slovakov.
Pozneje je naše ozemlje prišlo v sklop nemškega cesarstva, najprej v sklop Frankovske države (frankovski fevdalizem – po letu 1000).
11.	ETNIČNA MEJA V 15. IN 19. STOLETJU
Nemška kolonizacija je od 6. stoletja dalje potekala v več fazah, v 15., 16. stoletju pa se je ustalila. Kolonizacija, ki se je izvajala v srednjem veku, je bila sprva izvedena v ravnini, potem pa se je pomikala v višje predele.
Nemška kolonizacija je imela za posledico umik slovenske narodnostne meje proti jugu. V 15. stoletju je bila slovenska nacionalna meja na severu naslednja:
Ziljska dolina – Šmohor  Dobrač  Beljak  Osojske Ture  S od Gospe Svete  Svinja Planina  Labot  S od Drave do Radgone  proti S do Rabe  Monošter (Šentgotard)  Lendava  Mura
Pomlad narodov 1848 zahteva odpravo fevdalizma, cehov, politično svobodo, ustanavljanje političnih društev. Pojavi se prva ideja Zedinjene Slovenije, ki zahteva združitev vsega slovenskega etničnega ozemlja v eno enoto - Slovenijo. Peter Kozler je izdelal in natisnil prvi zemljevid Slovenije in na njem označil Slovensko nacionalno mejo.
Meja se je sredi 19. st. spet pomaknila proti jugu (južno od Beljaka in južno od Celovca).
SEVERNA NARODNOSTNA MEJA 
(slovensko-nemška narodnostna meja ) 
Meja je potekala od reke Zilje, Šmohorja, Beljaka, Celovške kotline do Osojskega jezera, Šenturško goro, Severni rob Gosposvetskega polja, Štalensko goro in Svinjsko planino, južni rob Labotske doline, nato se vzpne na Golico, obrni na greben, ki deli Štajersko, Kozjak in Slovenske gorice. 
ZAHODNA NARODNOSTNA MEJA 
(slovensko-romanska narodnostna meja ) 
Poteka od karnijskih Alp do tržaške kotline, po črt, ki pušča Kras in hribovito ozemlje na slovenski strani, Furlansko ravnino pa na romanski strani. Področje reke Bele se je romaniziralo, zato je bilo slovensko prebivalstvo v Reziji odrezano od Koroške tako, da sta danes Beneška Slovenija in Rezija v Italiji. 
SLOVENSKO OGRSKA NARODNOSTNA MEJA 
Potekala je od Monoštra mimo dolnje Lendave do reke Mure. 
12.	CERKVENA OBLAST – POSESTVA
Med 10. in 12. st. so nemški cesarji nekdanje ozemlje Velike Karantanije razdelili med cerkvene in posvetne fevdalce – podeljevali so fevde (zemljiška posest, ki jo podeli fevdni gospod vazalu v užitek za opravljanje vojaških ali drugih služb). V tem času so tudi slovensko ozemlje razdelili na marke (v frankovski državi večja grofija ob državni meji) ali krajine, kasneje dežele, vojvodine. Nastale so Kranjska, Koroška, Istra in Goriška (Trst je bil ves čas Habsburški).
Cerkveni fevdalci, ki so dobili ozemlje:
-	salzburški škofje (Ptujsko gospostvo, Posavje, Gospa Sveta na Koroškem,...)
-	bamberški škofje (Kanalska dolina, Beljak,...)
-	škofje iz Krke na Koroškem (posest Heme na Štajerskem, na Kozjanskem, Podčetrtek, Bizeljsko,...)
-	oglejski patriarhi (Lož, Cerknica, Planina, Tolminsko, Beneška Slovenija, posesti v Istri,...)
-	freizinški škofje (zgradili Škofjo Loko, Poljanska, Selška dolina, Sorško polje – od 973 do 1803)
-	brixenški škofje (Bled, Bohinj, deli Gorenjske)
Poleg škofij so dobili posesti tudi samostani:
-	cistercijani (Stična, Kostanjevica)
-	kartuzijani (Pleterje, Žiča, Bistra, Jurklošter)
-	nemški viteški red (ljubljanske Križanke, Velika Nedelja, Metlika)
Posvetni fevdalci, ki so dobili posest:
-	na Koroškem Spanheimi (koroški vojvode)
-	na Štajerskem Traungauci in Babenberžani
-	na Kranjskem Andeški grofje (sedež v Kamniku), Goriški grofje, Auerspergi (Turjaški grofje)
13.	KOČEVSKI NEMCI
Med 10. in 12. st. so nemški cesarji nekdanje ozemlje Velike Karantanije razdelili med cerkvene in posvetne fevdalce – podeljevali so fevde (zemljiška posest, ki jo podeli fevdni gospod vazalu v užitek za opravljanje vojaških ali drugih služb). V tem času so tudi slovensko ozemlje razdelili na marke (v frankovski državi večja grofija ob državni meji) ali krajine, kasneje dežele, vojvodine. Nastale so Kranjska, Koroška, Istra in Goriška (Trst je bil ves čas Habsburški).
Ozemlje je bilo redko naseljeno, zato je prišlo do kolonizacije – naselitve kmetov od drugod, tudi z nemškega območja (npr. v Selško dolino). V času stoletij so se prebivalci asimilirali. Freizinško gospostvo je bilo naseljeno s priseljenci, še bolj znano pa je področje na Kočevskem.
Družina Ortenburžanov je v 14. st. /1350 – 1360/ pripeljala prebivalce iz Nemčije. Priseljenci so izkrčili zemljo in jo začeli obdelovati. Tu so ostali do začetka 2. svetovne vojne. Razvili so zanimiv jezik, saj se je nemščina tu razvijala drugače kot v Nemčiji. 
Med drugo svetovno vojno pa so prišli pod Italijane. Kočevarji so hoteli biti pod Nemčijo, zato so jih hoteli naseliti v Po(Za?)savje, od koder so slovenske prebivalce izselili v Nemčijo. Prvoten Hitlerjev načrt izseliti velik del prebivalcev, tudi kmetov, se ni uresničil, ker bi trpela industrija.
Kočevarji - Kočevski Nemci - odkar so prišli Slovenci pod frankovsko vladavino so vladarji razpolagali s podjarmljeno zemljo. To so darovali nemškim plemičem, nemškim samostanom in škofijskim cerkvam. Ker je bilo ozemlje redkeje poseljeno, pride do kolonizacije -  Ortenburžani so darovali podeljeno jim zemljo na Dolenjskem nemškim naselnikom med leti 1350 in 1360. Tako je nastala kolonija Kočevarjev. Iz gozdov naredijo polja. Imeli celo utrakvistično šolo. Ostanejo do začetka druge svetovne vojne, ko Kočevsko zasedejo Italijani. Preseljujejo se proti Posavju. Obmejni pas med nemškim Reichom in Italijo. 
14.	RAZDELITEV DEŽEL V SREDNJEM VEKU
Med 12. in 15. stoletjem so se velike družine bojevale med seboj, ker si je vsaka hotela zagotoviti čim večji dinastični teritorij (dinastija – vrsta vladarjev istega rodu na prestolu). Izoblikovale so se kasnejše slovenske pokrajine: Kranjska, Štajerska, Koroška, Goriška, Istra.
V 13. st. je bila Štajerska združena pod Baberberžani, Koroška pod Spanheimi, na Kranjskem so imeli veliko posest Goriški grofje in Andeški grofje. Zelo hudi boji za oblast med temi družinami so bili v časi t.i. medvladja (1254 – 1273), ko je bilo nemško cesarstvo brez cesarja. V tem času je našo Kranjsko in Štajersko ter Avstrijo zavzel češki kralj Otokar Přemisl (od Češke do Jadranskega morja) in jim zavladal. Uvedel je več reda.
1273. leta pa je bil za nemškega cesarja izvoljen Rudolf Habsburžan. Zahteval je, da se mu Otokar podredi, toda med njima je prišlo do vojne. Zmagali so Habsburžani, zavladali na našem ozemlju in postali deželni knezi Kranjske, Koroške in Štajerske. Deželni knezi (vladar v posamezni deželi) so si morali kmalu deliti oblast z deželnimi stanovi (predstavniki plemstva, duhovščine in meščanstva, ponekod tudi kmetov). Naše dežele so bile že v 14. st. združene v t.i. Notranji Avstriji s sedežem v Gradcu.
Od 15. stoletja dalje so delovali deželni stanovi, ki so jih sestavljali zastopniki plemstva, visoke duhovščine in mest. Odločali so o financah, o vojaških zadevah, o političnih zadevah. To je do neke mere omejevalo oblast cesarja.
Oblast Habsburžanov so v 14., 15. stoletju začeli ogrožati Celjani, ki so imeli najprej posest v Savinjski dolini (grad Žovnek). Celjani so večali posest z rodbinskimi zvezami, podedovali so posest Vovbre (ko so Vovberški izumrli), podedovali posest Ortenburžanov (Kočevska, Radovljiško gospostvo). Dobili so naziv Celjski grofje, ustanovili mesto Celje, ob koncu (l. 1436) pa je družina dobila naziv državnih knezov in so postali enakopravni Habsburžanom.
V srednjem veku je bilo zelo pomembno, kako so družine dobile posest s porokami: Herman II. Celjski je hčer Barbaro poročil s Sigmundom Luksemburškim, postala je cesarica. Pred njo je bila Ana poljska kraljica. Celjani so se ozirali tudi proti jugu in v določenem obdobju so bili Celjani hrvaški in slavonski bani.
To je bil hiter vzpon in nato padec celjske družine. Prišlo je do podpisa dedne pogodbe: če izumrejo Habsburžani, dobijo posest Celjani in obratno. Zadnji Celjan Ulrik II. je sicer imel dva otroka, a sta se oba ponesrečila in potomcev ni bilo več. Leta 1456 je prišlo do turškega obleganja Beograda. Ulrik je šel s svojo vojsko na pomoč, kjer pa so ga zavratno umorili Hunjadiji (Ogri). Končala se je celjska družina. Začel se je boj za celjsko dediščino, prišlo je celo do vojne in zmagali so Habsburžani.
15.	RAZLIKA MED MESTI V NOTRANJOSTI IN PRIMORSKIMI MESTI
Ko je rimsko cesarstvo propadlo, so mesta pri nas izginila. Tu so se naselili Slovani, a so imeli svoja naselja. V 12. in zlasti 13. stoletju so mesta nastajala ob prehodih čez reke, ob cerkvah, ob križiščih poti.
Naselja so nastala na dva načina:
-	mesta v notranjosti so na novo, ker so antična propadla; nastala so zaradi trgovine na dolge razdalje in interesov fevdalcev (predvsem deželnega kneza) in zaradi obrambe pred Turki
-	mesta ob morju so nastajala na antičnih temeljih (ob morju antična mesta niso propadla), prebivalci pa so se ukvarjali s poljedelstvom in ne s trgovino
Mesto je moralo imeti obzidje. V času turške nevarnosti so dobili mestne pravice tudi nekateri trgi, ki sicer ne bi postali mesta: Višnja Gora, Črnomelj, Kočevje, Lož. 
Mesta so morala imeti obzidje, bila so majhna (do 2000 prebivalcev). Največji je bil Trst s 5000 do 6000 prebivalci), Ljubljana pa je imela ob koncu srednjega veka 4000 prebivalcev (v 17. stoletju 7000).
Najstarejše je mesto Breže – Freisach (salzburški nadškof ga je ustanovil leta 1100).
Mesta v notranjosti
Mesta so ustanavljali tisti zemljiški gospodje (fevdalci), ki so bili lastniki določene posesti. Ta fevdalec je bil mestni gospod, ki je od mesta pobiral davek. Pravico je imel zahtevati dohodek od mitnine. Na čelu mestne samouprave je bil mestni sodnik, ki je bil voljen. Mestni svet je urejal finance, nadzoroval obrt in trgovino ter upravljal šole in sirotišnice. Mestno prebivalstvo je bilo osebno svobodno ("mestni zrak osvobaja"). Tu so živeli obrtniki in trgovci, mestna duhovščina, plemstvo. Plemstvo in duhovščina niso sodili v mestno samoupravo. Kasneje mestnega sodnika zamenja župan.
Posebna skupina prebivalstva so bili Židje (od 13. st. dalje); ukvarjali so se z denarnimi posli (posojanje denarja), mestnemu gospodu plačujejo davek, živijo v getu – določenem delu mesta s sinagogo. Ob koncu 15. in v začetku 16. stoletja pride do preganjanja Židov, izgnali so jih iz Kranjske, Koroške, Štajerske. Zatekli so se na Ogrsko, v Turčijo, v nemške dežele, na Primorskem (v Trstu in Gorici) pa so ostali..
-	Koroška: Celovec, Beljak, Velikovec, Pliberg, Breže, Šentvid ob Glini
-	Štajerska: Ptuj, Maribor, Radgona, Slovenska Bistrica, Slovenj Gradec, Brežice, Ormož, Celje, trgi: Šoštanj, Velenje, Žalec, Podsreda, Sevnica
-	Kranjska (Gorenjska, Dolenjska, Notranjska): Kamnik, Ljubljana, Kranj, Škofja Loka, Radovljica, Novo mesto, Metlika
-	Goriška: Gorica
Mesta v Primorju
Ta so imela tudi svojo samoupravo, a so kmalu prišla pod Benečane, ki so jim postavili t.i. podestaja (v italijanskem okolju, v srednjem veku predstojnik komune) na čelo samouprave. Mestnega gospoda niso imeli, uprava je delovala po vzoru Benetk. Tu imajo mesta priključeno tudi širšo okolico. Prebivalstvo v primorskih mestih se deli na plemstvo (nobile) in ljudstvo (populane).
Istrska mesta pod beneško oblastjo: Koper, Izola, Piran, Milje (Trst je bil pod Habsburžani).
16.	MESTA NA KRANJSKEM V 15. STOLETJU
Mesta so ustanavljali tisti zemljiški gospodje (fevdalci), ki so bili lastniki določene posesti. Ta fevdalec je bil mestni gospod, ki je od mesta pobiral davek. Pravico je imel zahtevati dohodek od mitnine. Na čelu mestne samouprave je bil mestni sodnik, ki je bil voljen. Mestno prebivalstvo je bilo osebno svobodno ("mestni zrak osvobaja"). Tu so živeli obrtniki in trgovci, mestna duhovščina, plemstvo. Plemstvo in duhovščina niso sodili v mestno samoupravo. Kasneje mestnega sodnika zamenja župan.
-	Kranjska (Gorenjska, Dolenjska, Notranjska): Kamnik, Ljubljana, Kranj, Škofja Loka, Radovljica, Novo mesto, Metlika
17.	VAŽNE TRGOVSKE POTI V SREDNJEM VEKU
Glavna dejavnost v mestih je bila obrt in trgovina. Za trgovino so bile pomembne trgovske poti, ki je bila tedaj usmerjena od morja proti notranjosti (proti Ogrski). Na Koroškem je bila glavna trgovska pot usmerjena proti severu v Kanalsko dolino, Beljak, Šentvid ob Glini, Breže, na Dunaj.
Južneje je trgovina vodila iz Čedada ali Gorice proti Tolminu, Škofji Loki, proti Ljubljani.
V srednjem veku je šla glavna trgovska pot iz Ljubljane čez Kamnik.
Na trgovskih poteh so pobirali mitnine, zato so bile določene obvezne trgovske poti. Tedaj pri nas ni bilo cest, zato je bilo razvito tovorništvo, prevozništvo pa se je razvilo šele v začetku 18. stoletja..
18.	Cehi
Obrtniki so se povezovali v cehe (stanovska organizacija obrtnikov iste stroke), ki so imeli svoj statut. Cehovska pravila so določala delovni čas, število vajencev in pomočnikov, višino mezde, skupno nabavljajo surovine in organizirajo prodajo. Cehi so bili dobro organizirani, toda kasneje so ovirali razvoj večje obrti in proizvodnjo. Obrtniki so imeli tudi svoje zaščitnike (Nikolaj = čolnarji, Barbara = rudarji).
Med mesti in podeželjem je prihajalo do nasprotij, kajti v določenem obdobju (od 15. st. dalje) se tudi podeželje začne ukvarjati z obrtjo in trgovino, kar je bilo konkurenca mestu. Kmetje so trgovali s soljo, žitom, sirom, mastjo, platnom, živino, vinom. Trgovina z vinom je povzročala spore med podeželjem in mestom, pa tudi med mesti samimi. Zemljiški gospodje so podpirali kmečko trgovino, meščani pa so bili proti. Cesar je celo prepovedal trgovanje z določenimi predmeti (npr. s soljo).
19.	ZALOŽNIŠTVO IN MANUFAKTURA
V 15. in 16. stoletju se je pri nas pojavil zgodnji kapitalizem. Posamezni trgovci so obogateli s trgovino in so začeli ustanavljati podjetja, kar se je čutilo v rudarstvu in železarstvu. Razvilo se je t.i. založništvo (proizvodnja, pri kateri delavec izdeluje blago na domu, podjetnik, trgovec pa ga zalaga s surovinami, z delovnimi sredstvi), ki velja za prvo obliko kapitalistične proizvodnje (bogati trgovci so kupovali surovine in zalagali z njimi kmete, ti pa so izdelali izdelek v celoti).
Kasneje so se kot druga oblika kapitalistične proizvodnje začele razvijati manufakture (proizvodnja z rokodelskim orodjem in že izvedeno notranjo delitvijo dela), v njih pa je prišlo do notranje delitve dela.
20.	DAJATVE DO FEVDALIZMA
V srednjem veku, od 13. stoletja dalje, so začeli izginjati svobodni kmetje in kosezi, tako da so bili kmetje vsi na enem nivoju podložništva. Podložnik je zemljo dobil od zemljiškega gospoda v uživanje in ne v last, za to pa je bil gospodu dolžan določene dajatve in delati tlako. Kmetje niso bili osebno svobodni, vezani so bili na zemljo.
Kmet je delal tlako, ki je bila osebna (ročna) ali z živino (vozna). Tlako je delal na dominikalni zemlji (skupna zemlja, ki je v neposredni posesti fevdalca, za katere obdelovanje skrbi fevdalec sam; rustikalna zemlja –  zemlja, ki jo podložnik obdeluje in od nje živi). Tlaka je bila izmerjena (12 dni na leto) in neizmerjena. Bila je tudi deželna (gradnja utrdb, obramba pred Turki).
Poleg tlake je kmet plačeval dajatve, zapisane v urbarju (knjiga s seznamom dohodkov zemljiškega gospoda od podložnikov) – v denarju in v naravi. Dajatev v naravi je bila pravda ali činž (glavna podložniška dajatev od posestva zemljiškemu gospodu, v žitu), mala pravda (perutnina, ovce, koze, jajca, zelje, repa).
Če je gospodar kmetije umrl, ga je nasledil sin, ki je moral za nasledstvo plačati posmrtnino (en rep iz hleva). Tudi za srenjsko zemljo je bilo treba dati dajatev (srenja = skupnost upravičencev do skupnega premoženja ene ali več vasi: srenja je kajžarjem razdelila nekaj srenjskega sveta).
Dajatve so bile tudi v denarju in sicer za sodstvo, včasih za posmrtnino, davek deželnemu knezu je bil tudi v denarju. Desetina je bila dajatev cerkvi. Zemljiški gospodje so kmetom nalagali vedno nove dajatve (na lov, na ribolov,...), kmeta pa so pestile tudi razne bolezni, vojne, zato se je njegov položaj vedno bolj slabšal.
21.	DOMINIKALNA IN RUSTIKALNA ZEMLJA
V srednjem veku, od 13. stoletja dalje, so začeli izginjati svobodni kmetje in kosezi (pripadnik sloja svobodnjakov, navadno družinikov v zgodnji fevdalni dobi), tako da so bili kmetje vsi na enem nivoju podložništva. Podložnik je zemljo dobil od zemljiškega gospoda v uživanje in ne v last, za to pa je bil gospodu dolžan določene dajatve in delati tlako. Kmetje niso bili osebno svobodni, vezani so bili na zemljo.
Kmet je delal tlako, ki je bila osebna (ročna) ali z živino (vozna). Tlako je delal na dominikalni zemlji (skupna zemlja, ki je v neposredni posesti fevdalca, za katere obdelovanje skrbi fevdalec sam; rustikalna zemlja –  zemlja, ki jo podložnik obdeluje in od nje živi). Tlaka je bila izmerjena (12 dni na leto) in neizmerjena. Bila je tudi deželna (gradnja utrdb, obramba pred Turki).
Rustikalna zemlja je zakupna zemlja. Razdeljena je na več manjših kmetij (gruntov ali hub), ki jih kmetje dobijo v zakup od fevdalca. Obdelujejo jo kmetje sami.
Dominikalna ali pridvorna posest pa je last fevdalca, obdelujejo jo kmetje, ki na njej opravljajo tlako.
Srenjsko zemljišče pa so površine, ki niso primerne za obdelavo: močvirja, gozdovi, ... Te pa so skupna last. Tudi za srenjsko zemljo je bilo treba dati dajatev. Fevdalci so si vzeli to pravico, da so smeli na srenjski zemlji loviti divjad (Glej Robin Hood!).
22.	Poljedelski in obdelovalni načini v preteklosti
Poljedelski obdelovalni načini so se spreminjali:
1.	motično poljedelstvo ali kopaštvo je najstarejše
2.	požigalništvo – njive še niso ustaljene, s požigom se izkrči gozd, kjer nekaj časa obdelujejo njive; gnojenja ni bilo, zato so morali gozd izkrčiti drugje
3.	orno poljedelstvo so poznali že staroselci Kelti, ki so poznali ralo, Rimljani pa so poznali že plug; za rimsko kmetijstvo so značilne njive v obliki kvadrata – orali so "po dolgem in počez"
V visokem srednjem veku (12., 13. stoletje) se je uveljavil lesen plug, njive so postale dolge (manjkrat obrneš), pojavila se je brana.
V rimski dobi se uveljavi dvoletno kolobarjenje s praho (njiva je razdeljena na dve polovici, ena je obdelana, ena počiva).
V srednjem veku se razvije triletno kolobarjenje (njiva je razdeljena na tri dele, na enem je ozimno žito, na enem jaro žito, na enem praha).
V času Marije Terezije in Franca Jožefa se je uveljavil fiziokratizem, ki trdi, da je bogastvo države v kmetijstvu. Nastajale so kmetijske družbe, med kmete so razdelili skupne pašnike, le v višjih predelih ne, tlaka je bila omejena na tri dni v tednu, uvajali so nove kulture, krmilne rastline (detelja, pesa, krompir). Kjer je bila prej praha, so sedaj sejali deteljo. Uveljavila se je hlevska živinoreja in s tem gnojenje njiv. Fiziokratske reforme so zelo pripomogle k razvoju kmetijstva. Praha je začela izginjati, triletno kolobarjenje je ostalo, ponekod pa je izginjalo – kjer so se uveljavile monokulture (npr. hmelj v Savinjski dolini).
23.	TRILETNO KOLOBARJENJE, SPREMEMBE IN ZAKAJ
V rimski dobi se uveljavi dvoletno kolobarjenje s praho (njiva je razdeljena na dve polovici, ena je obdelana, ena počiva).
V srednjem veku se razvije triletno kolobarjenje (njiva je razdeljena na tri dele, na enem je ozimno žito, na enem jaro žito, na enem praha).
V času Marije Terezije in Franca Jožefa se je uveljavil fiziokratizem, ki trdi, da je bogastvo države v kmetijstvu. Nastajale so kmetijske družbe, med kmete so razdelili skupne pašnike, le v višjih predelih ne, tlaka je bila omejena na tri dni v tednu, uvajali so nove kulture, krmilne rastline (detelja, pesa, krompir). Kjer je bila prej praha, so sedaj sejali deteljo. Uveljavila se je hlevska živinoreja in s tem gnojenje njiv. Fiziokratske reforme so zelo pripomogle k razvoju kmetijstva. Praha je začela izginjati, triletno kolobarjenje je ostalo, ponekod pa je izginjalo/ v 19. stoletju/ – kjer so se uveljavile monokulture (npr. hmelj v Savinjski dolini).
24.	FIZIOKRATIZEM, MERKANTILIZEM
V času Marije Terezije in Franca Jožefa se je uveljavil fiziokratizem, ki trdi, da je bogastvo države v kmetijstvu. Fiziokratizem je nauk in šola francoskih ekonomistov. Njihov ideal je bila pretežno agrarna družba, v kateri bi vladali naravni gospodarski in moralni zakoni. Zavzemali so se za gospodarsko svobodo. Trdili so, da je pravo bogastvo v zemlji in novem proizvajanju dobrin.
Nastajale so kmetijske družbe, med kmete so razdelili skupne pašnike, le v višjih predelih ne, tlaka je bila omejena na tri dni v tednu, uvajali so nove kulture, krmilne rastline (detelja, pesa, krompir). Kjer je bila prej praha, so sedaj sejali deteljo. Uveljavila se je hlevska živinoreja in s tem gnojenje njiv. Fiziokratske reforme so zelo pripomogle k razvoju kmetijstva. Praha je začela izginjati, triletno kolobarjenje je ostalo, ponekod pa je izginjalo – kjer so se uveljavile monokulture (npr. hmelj v Savinjski dolini).
Merkantilizem poudarja pozitivno trgovsko bilanco, večji izvoz in manjši uvoz. Kmetje so s prevozništvom dobro zaslužili (prevažali so vino, olje, med, platno, železo…). Zaradi novih cest propadejo nekateri kraji.
Merkantilizem je političnoekonomski nauk od 16. do 18. stoletja, ki trdi, da temelji blaginja države na zunanji trgovini in obilju žlahtnih kovin
25.	HRVAŠKO SLOVENSKI KMEČKI UPOR
Ob koncu 15. stoletja je nastopila kriza v gospodarstvu zemljiških gospodov. Prihajalo je do zaostritve odnosov med meščani, kmeti in fevdalci. Uveljavljalo se je denarno gospodarstvo, zato je zemljiški gospod zahteval več denarnih dajatev (ne več naturalnih). Ni se več držal dajatev, zapisanih v urbarjih. Da bi kmetje dobili denar, so se ukvarjali s kmečko trgovino, ki pa so jo zemljiški gospodje ovirali z mitninami. Po odkritju Amerike (in s tem zlata) se je vrednost denarja zmanjšala. Tako so fevdalci spet zahtevali dajatve v naravi in tlake kar 200 dni.
Ta samovoljnost je kmete vodila k uporom, ki so bili neizogibni – v 15. in 16. stoletju so se razširili po vsej Evropi. Kmetje so se povezovali v kmečke zveze (bund). Imeli so razpoznavne znake (zimzelen, petelinje pero, kmečki čevelj). V tem času še ni bila razširjena tiskana knjiga, zato se je nemška pesem pojavila v obliki letaka (le vkup, le vkup, uboga gmajna - izkoriščano, zatirano ljudstvo).
1573 – Slovensko – Hrvaški kmečki upor
Začel se je na posestvu grofa Ferenca Tahija /Susedgrad, Stubice/(ta je imel na Slovenskem grad Štatenberg – Poljčane). Ta upor velja za najbolj zrel upor. Zajel je okoli 50 zemljiških gospostev, nastajale so tajne zveze kmetov, kmetje so se bolje vojaško organizirali. Vojaški načrt je izdelal Ilija Gregorič, za glavnega voditelja pa velja Matija Gubec (Ambrož, Jambrek). Na Slovenskem je vodil upor Pavel Šterc (ključavničar).
Uporniki so se borili proti graščakom in delno proti cerkvi (če je bila na strani graščakov). Tudi ta upor je zahteval svobodno kmečko trgovino.
Po zmagi so v Zagrebu nameravali ustanoviti kmečko cesarsko namestništvo in sami pobirati davke. Tudi ta upor je plemiška vojska zadušila. Prišlo je do več bitk (pri Krškem, Bistrici ob Sotli, na Stubiškem polju). Padlo naj bi okoli 4000 kmetov. Gubec je bil v Zagrebu kronan z razbeljeno krono in razčetverjen, mnogi so bili zaprti.
Vseeno kmečki upori niso zamrli, pač pa jih je bilo v naslednjih letih še okoli 100.
26.	PROTIREFORMACIJA
Reformacija (versko in družbeno gibanje v 16. stoletju za reformiranje katoliške cerkve, vere) se je začela na Nemškem (Martin Luter) in zajela velik del Evrope. V Angliji je tedaj nastala anglikanska cerkev, v Švici, Franciji kalvinizem,... cvinglijanstvo (različne oblike reformacije).
Lutrova reformacija je zahtevala branje svetega pisma v domačem jeziku, zato so se tudi pri nas lotili pisanja v slovenskem jeziku. Primož Trubar je leta 1550 izdal Abecednik in katekizem, 1584 pa je izšel Dalmatinov prevod Biblije. S tem se je slovenščina dvignila na stopnjo knjižnega jezika.
Deželni stanovi (plemstvo, meščanstvo, nekateri cerkveni dostojanstveniki) so reformacijo v celoti podprli. Cesar je ni odobril, vendar je bil odvisen od deželnih stanov (na finančnem področju), zato je moral popuščati deželnim stanovom.
Kmetje niso množično sprejeli protestantizma. Zatekali so se v neke vrste sekte: štiftarji (zlasti v 16. stoletju pripadnik verske sekte, ki se zavzema za ustanavljanje cerkev, samostanov in med zamaknjenjem pleše, skače), skakači. Sekte so zahtevale socialno enakost med ljudmi. Bile so preganjane.
Uradna reformacija je pri nas doživela začasno zmago, dobili smo superintendenta (v protestantskem okolju predstojnik večje cerkvene upravne enote), v Ljubljani smo ustanovili stanovsko šolo – gimnazijo.
Eden od ukrepov protireformacije je bil, da so prišli jezuiti (član reda sv. Ignacija Loyola, za katerega je značilna trdna organizacija in zahteva po visoki versko-moralni izobrazbi) – to je poseben red, zelo posveten. Ti imajo velike zasluge za šolstvo – v Ljubljani ustanovijo jezuitski kolegij (vzgojni zavod s šolo in internatom, zlasti cerkveni) in gimnazijo; poleg gimnazije so uvedli še višje študije (pravo, medicino, teologijo). Cesar je protestante uspel pregnati v Nemčijo – zahteval je, naj vero spremenijo ali pa odidejo iz dežele. Protestantizem je bil zatrt, v večji meri pa se je ohranil v Prekmurju.
V Ljubljani jezuiti ustanovijo kolegij in gimnazijo. Poleg gimnazije so uvedli še višje študije: pravo, medicino in teologijo. Ljubljansko univerzo dobimo 1919 po 1. svet. vojni.
•	cerkev opusti usmerjenost v posvetnost 
•	na novo ustanovi meniški red – jezuiti 
•	cerkvena inkvizicija 
•	protireformacija pomeni nastop konzervativnih sil, ki skušajo obnoviti prevlado Cerkve v smislu srednjeveškega sistema 
•	Ljubljana leta 1596 dobi samostan (jezuitski red) 
•	1598 – Ljubljano zapustijo vsi protestantje 
•	1600 – delujejo posebne komisije (vodja Tomaž Hren) 
•	sežiganje protestantskih knjig – najhujši zločin nad slovensko kulturo in slovenskim narodom 
•	slovstva je v protireformaciji malo (Katekizem, ki se ne ohrani) 
•	1613 – priročnik Evangeliji inu listovi (priredil Janez Čandek) 
27.	PREDSTAVNIKI HUMANIZMA PRI NAS
V evropskem prostoru je bilo v tem času močno gibanje humanizma in renesanse. Tudi k nam so iz Nemčije in Italije prihajale ideje humanizma. Humanisti so zazrti v naravo, tostranstvo, kopičijo bogastvo, uživajo dobrine. Ideje humanizma so posnemale antiko. Peter Bonomo (tržaški škof) je ideje humanizma prenesel v Trst, tu pa se je idej navzel tudi Primož Trubar.
Humanisti:
-	Peter Pavel Vergeri (koprski škof)
Pod vplivom humanizma je odklonil uporabo glagolice.
-	Žiga Herberstein (ptujsko gospostvo)
Deloval je kot diplomat. Zanimiv je njegov opis potovanja v Rusijo in knjiga Moskovski zapiski (nastala v 16. st.) – dragocen vir za rusko zgodovino.
-	Jacobus Petelin Gallus (glasbeno področje)
-	Jurij Sladkonja (novomeški prošt - predstojnik kapitlja; kapitelj - zbor kanonikov stolne cerkve, določen za skupno bogoslužje in za svetovanje škofu)
Postal je prvi dunajski škof, je ustanovitelj zbora dunajskih dečkov.
-	Paracelzus (zdravnik)
Ovrgel je srednjeveško medicino.
-	Prvi ljubljanski škofje (1561)
28.	ŠOLSKE REFORME MARIJE TEREZIJE
Leta 1774 je Marija Terezija izdala splošno šolsko naredbo, s katero je uvedla splošno šolsko obveznost (od 6. do 12. leta), ki pa se v praksi ni dosledno izvajala, ker niso bile določene kazni. Ustanovila je tri vrste osnovnih šol:
-	trivialke – enorazrednice na vasi, v katerih poučujejo verouk, branje, pisanje, računanje
-	glavne šole – v večjih krajih, v katerih poučujejo še zemljepis, zgodovino, nemščino, latinščino
-	normalke – štiriletna osnovna šola v mestih dežel, od koder je bilo mogoče nadaljevati šolanje na gimnazijah; tu so se izobraževali tudi učitelji (opravili so še enoletni tečaj)
Cilj države je bil, da bi nemščina postala državni jezik, temu pa so se konec 18. stoletja upirali narodni preporoditelji: Marko Pohlin (slovnica), Jurij Japelj (sv. pismo), Zoisov krog: Vodnik, Blaž Kumerdej, Linhart, Kopitar.
29.	ILIRSKE PROVINCE
V začetku 19. stoletja je del slovenskih pokrajin prišel pod oblast Francozov. Od 1809 do 1813 so bile tu Ilirske province (Napoleon). Obsegale so šest civilnih in eno vojaško provinco:
-	civilne province: Koroška, Kranjska, Goriška z Istro, Hrvaška, Dalmacija in Dubrovnik
-	vojaška provinca: Vojna Krajina
Glavno mesto Ilirskih provinc je bila Ljubljana. Francozi so preuredili upravo, na novo ustanovili občine, v sodstvu so prodrle ideje francoske zakonodaje o enakosti, sodstvo so vzeli fevdalcem. V šolstvu so uvedli enotno štirirazredno osnovno šolo, več gimnazij, v Ljubljani pa celo univerzitetni študij (filozofije, medicine, prava, tehnike, teologije). Uvedli so materinščino v osnovne šole, pa tudi v gimnazijah je dobila določeno mesto. Pod vplivom idej francoske revolucije se tudi pri nas krepi narodna zavest, da smo Korošci, Kranjci in Štajerci en narod. Sicer pa francoska oblast pri kmetih ni bila priljubljena, ker so pričakovali odpravo fevdalizma, a do tega ni prišlo. Odpravili so le cehe, uvedli gospodarsko svobodo (manj carin, mitnin), gradili ceste, skrbeli za gozdove, ker pa so naložili nove davke in vojaško obveznost, niso bili priljubljeni.
30.	LETO 1848
Pomlad narodov leta 1848 (leto 1848 v stari Avstriji, ko so nenemški narodi zahtevali svoje narodne pravice) zahteva odpravo fevdalizma, cehov, politične svoboščine, ustanavljanje političnih društev ipd. Pri nas se leta 1848 prvič pojavi ideja Zedinjene Slovenije, ki zahteva združitev vsega slovenskega ozemlja v eno enoto Slovenijo in s tem ukinitev starih deželnih meja. Ta Zedinjena Slovenija naj bi v šolah in uradih imela slovenski jezik. Rahle so tudi zahteve po sodelovanju s Hrvati.
Sicer je leto 1848 prineslo odpravo fevdalizma in cehov. Pojavile so se ideje o preureditvi Avstrije v federativnem smislu, ena od enot naj bi bila Slovenija.
Leto 1848 in ideja o Zedinjeni Sloveniji vzpodbudita Petra Kozlerja, da izdela zemljevid slovenskih dežel, ki je pomemben, ker ima vrisane nacionalne meje.
31.	TABORI NA SLOVENSKEM
Po zadušitvi revolucije leta 1849 je prišlo do obnove absolutizma. Cesar Franc Jožef I. je sam vodil politiko države. Uvedena je bila cenzura tiska, nemščina je postala uradni jezik v celotni državi. To je bilo obdobje neoabsolutizma (Bachov absolutizem /ni svobode govora, tiska, združevanja – do leta 1859), ki je trajalo deset let.
Šele v 60. letih 19. stoletja /1860-61/postane Avstrija ustavna monarhija (v kateri omejuje vladarjevo oblast ustava); dobi prvo ustavo in v tem času so spet obnovljene politične svoboščine (politični časopis, svoboda združevanja,...).
Ob koncu 60. let pride do taborskega gibanja (1868 – 1871). Gre za velika ljudska zborovanja na prostem. Več taborov je bilo na obrobju, kjer je bilo ozemlje nacionalno ogroženo. Tabori obnovijo ideje Zedinjene Slovenije. Prvi tabor je bil v Ljutomeru, največji je bil v Vižmarjih (okoli 30.000 ljudi), sledili so v Žalcu, Šempas, Sevnici, Goriških Brdih, Ormožu, Tolmin, na Koroškem, – vseh taborov je bilo 17.
32.	Koroški Slovenci
Ti so bili ves čas podvrženi germanizaciji, ki ni bila namerna. V 2. polovici 19. stoletja pa je bila germanizacija že namerna in zelo močna.
Sredi 19. stoletja je bilo na Koroškem okoli 100000 Slovencev, leta 1910 66000, danes jih je okoli 30000.
Po 1. svetovni vojni je prišlo do boja za severno mejo, slovenski prostovoljci in srbska vojska so šli na pomoč. Boj za severno mejo je bilo pozitivno dejanje. Znani borec za severno mejo je Franjo Malgaj, Rudolf Maister pa je rešil Maribor.
Mirovna konference je t. i. sangermainsko (sanžermejsko) mejo postavila na Karavankah, za celovško kotlino pa je bilo potrebno izvesti plebiscit. Koroški plebiscit je bil izveden 10.10.1920, na njem pa je dobila več glasov Avstrija kot Kraljevina SHS.
Brez plebiscita je Kraljevina SHS dobila Mežiško dolino in Jezersko, Avstrija Ziljsko dolino, Italija pa Kanalsko dolino (ta je bila nekoč del Koroške).
V času med obema vojnama so imeli koroški Slovenci utrakvistične šole (utrakvizem - v stari Avstriji smer, ki zagovarja raznarodovalno - jemati narodno zavest in znake narodnosti -  dvojezičnost, zlasti v šolstvu): 1. in 2. razred imata pouk še v slovenščini, 3. pa že v nemščini.
Leta 1938 je Hitler zasedel Avstrijo. Tedaj so bile utrakvistične šole ukinjene in takoj uvedene nemške šole. Položaj se je za koroške Slovence poslabšal, izseljevali so jih v Rajh, na ozemlje pa naseljevali Nemce iz Kanalske doline.
Kljub temu je na Koroškem v povezavi s slovenskim partizanskim gibanjem nastalo odporniško gibanje.
Leta 1945 je ob koncu vojne jugoslovanska partizanska vojska zasedla tudi južno Koroško, vendar so velesile zahtevale njen umik. Začel se je diplomatski boj za Koroško. Velesile so vztrajale pri sangermainski meji.
1955. leta je bila podpisana avstrijska državna pogodba. Velesile so se umaknile, Avstrija je postala nevtralna država. Pogodba je vsebovala t. i. člen 7, ki je Slovencem zagotavljal manjšinske pravice.
Tudi na Avstrijskem Štajerskem (Radgonski trikot) je bil en majhen del Slovencev (l. 1971 okoli 1700).
33.	Slovenci v Porabju
Slovenci so po t. i. trianonski pogodbi (mirovna pogodba med članicami velike antante in Ogrsko, sklenjena 4. julija 1920 v Trianonu) ostali pod Madžarko.
Slovensko Porabje leži na ozemlju med Avstrijo, Madžarsko in Slovenijo in vključuje naslednja naselja: Gornji Senik, Dolnji Senik, Slovenska ves, Stevanovci, Farkašefci, glavno mesto pa je Monošter.
Sprva so bili Porabski Slovenci dobro povezani s Slovenijo, po drugi svetovni vojni (leta 1948) pa je prišlo do informbirojevske krize (Informacijski biro komunističnih in delavskih partij). Tedaj se je meja z Madžarsko zelo zaprla, stikov ni bilo več. To je trajalo do konca 50. let. Tedaj so v šolah začeli uvajati nekaj slovenščine.
Danes se položaj izboljšuje, uveljavljena je recipročnost (načelo, po katerem priznava država drugi državi ali njenim državljanom določene pravice, ugodnosti s pogojem, da jih tudi druga država priznava njej oziroma njenim državljanom) – pri nas dvojezične šole, zato enako tudi na Madžarskem.
Število Porabskih Slovencev se je zelo zmanjšalo.
34.	Primorski Slovenci
Po prvi svetovni vojni je Italija zasedla velik del Primorske po t. i. rapalski pogodbi (12. novembra 1920 sklenjena pogodba v Rapallu o določitvi mej med Italijo in Kraljevino Srbov, Hrvatov in Slovencev). Meja je potekala takole: Peč  Jalovec  Triglav  Porezen  Blegoš  Hotedršica  Planina  Javorniki  Snežnik  Kvarner. Izgubili smo okoli 300000 Slovencev na Primorskem.
Gospodarstvo Primorske, ki se je prej razvijalo v tesni povezavi s podonavskim zaledjem, zlasti gospodarstvo Trsta kot pristanišča, je bilo precej prizadeto.
Italijani so sicer poskušali ozemlje industrializirati, a ne preveč uspešno. Kmetje pa so bili obremenjeni z novimi davki.
Leta 1922 je prišel na oblast Mussolini, začne se fašistični pritisk. Ukinjali so slovenske politične organizacije, zadruge, časopisje, šolstvo.
Velik udarec je bila t. i. gentilijeva šolska reforma (l. 1923), ki je predvidela postopno ukinjanje slovenskega jezika in uvajanje italijanskega jezika. Fašizem je prepovedal slovenska imena in priimke (Jože Pirjevec = Giuseppe Pierazzi). Ukinjeno je bilo slovensko bogoslužje.
Zaradi vsega tega je bila ustanovljena organizacija TIGR (tajna protifašistična organizacija na Primorskem), ki se je borila za pravice Primorskih Slovencev, izvajala pa je tudi negativne ukrepe; leta 1930 so razstrelili prostore italijanskega fašističnega tiska, po tem dogodku so bili na procesu štirje Slovenci obsojeni na smrt (bazoviške žrtve). Leta 1941 je bil drugi, tržaški proces, po njem je bilo usmrčenih pet Slovencev.
Primorski Slovenci so v 2. svetovni vojni sodelovali v narodnoosvobodilnem gibanju, ves čas pa so postavljali zahtevo po priključitvi Primorske k Jugoslaviji.
Ob koncu druge svetovne vojne je bilo podobno kot na Koroškem. Partizanske čete so skušale osvoboditi ozemlje. Mejo je reševala mirovna konferenca v Parizu. Nazaj smo dobili precejšen del Primorske, razen Benečije, Rezije, Kanalske doline, Gorice, Tržaškega ozemlja.
Največji je problem Trsta in okolice. Ustanovljeno je bilo svobodno tržaško ozemlje – od Novigrada do Devina. Svobodno tržaško ozemlje je bilo posebna enota s cono A na severu in cono B na jugu. To ozemlje je bilo leta 1954 po londonskem sporazumu (5. oktobra 1954 podpisani memorandum o soglasju med vladami Velike Britanije, Združenih držav Amerike, Italije in Jugoslavije o Svobodnem tržaškem ozemlju) ukinjeno; Italija je dobila cono A, Jugoslavija (Hrvaška) pa cono B.
Leta 1975 so bili podpisani osimski sporazumi (pogodba med Italijo in Jugoslavijo, sklenjena 10. novembra 1975, o dokončni meji med državama, zaščiti narodnih manjšin, gospodarskem sodelovanju), ki so dokončno potrdili obstoječo mejo z Italijo.
35.	RAPALSKA POGODBA
Po prvi svetovni vojni je Italija zasedla velik del Primorske po t. i. rapalski pogodbi (12. novembra 1920 sklenjena pogodba v Rapallu o določitvi mej med Italijo in Kraljevino Srbov, Hrvatov in Slovencev). Meja je potekala takole:
Peč /tromeja/  Jalovec  Triglav  Porezen  Blegoš  Hotedršica  Planina /Rakek/ Javorniki  Snežnik  Kvarner.
Izgubili smo okoli 300000 Slovencev na Primorskem.
Gospodarstvo Primorske, ki se je prej razvijalo v tesni povezavi s podonavskim zaledjem, zlasti gospodarstvo Trsta kot pristanišča, je bilo precej prizadeto.
Pogodba, ki sta jo Kraljevina Italija in Kraljevina Srbov, Hrvatov in Slovencev podpisali novembra 1920 v Rapallu, je docela zadovoljila italijanske zahteve in je od ozemlja, ki so ga Slovenci obravnavali kot svoj narodni prostor, odtrgala krepko četrtino. Italija je to dosegla, ker je imela ugodnejši položaj pri pogajanjih, saj je izšla iz vojne kot zmagovalka s potrjenim statusom "velesile". Pogodba ni zavezovala Italije k spoštovanju slovenske in hrvaške manjšine, pač pa je zagotavljala vso zaščito italijanski manjšini v Dalmaciji; kljub temu se je s tega območja preselilo v kraljevino Italijo nekaj tisočev Italijanov. (Internet)
Italijani so sicer poskušali ozemlje industrializirati, a ne preveč uspešno. Kmetje pa so bili obremenjeni z novimi davki.
36.	FUŽINARSTVO
V nekaterih predelih Gorenjske so kmečki podložniki že v visokem srednjem veku pridobivali in predelovali železo. 
Ker so za pogon mehov in kladiv v 15. stoletju začeli uporabljati vodno silo, so predelavo preselili k rekam in potokom. Take obrate so začeli imenovati fužine. V 16. stoletju so uvedli še eno izboljšavo: visoke talilne peči ali plavže; za kurjenje takih plavžev so uporabljali lesno oglje. Takrat nastane velika škoda v gozdovih, ker so preveč izsekavali. Leta 1569 so na Slovenskem našteli več kot 30 fužin. Nekateri rudniki in fužine so delovale že od 14. stoletja dalje: Železniki, Kropa, Kamna Gorica, Javornik, Jesenice, Bohinj. Ob plavžih so stale še manjše fužinice, kjer so izdelovali žico, žeblje, železno posodo, sekire, sablje, puške (Borovlje), poljedelsko orodje. Javorniške železarne so že v 16. stoletju izdelovale odlično jeklo, ki so ga izvažali v Benetke za sidra, ladje, topovske krogle. Veliko izdelkov je šlo preko meje v Francijo in Italijo. Fužinarstvo in rudarstvo je bila že samostojna gospodarska panoga, ki je zaposlovala precej ljudi. Bili so osebno svobodni, podrejeni neposredno deželnemu knezu. Pri fužinah so delali tudi žene in otroci. Delavnik je bil dolg, po 12 ur in več.
Lastniki večjih fužin so bili tujci – založniki, ki so z življenjskimi potrebščinami in denarjem za vzdrževanje in izboljšavo obratov preskrbovali fužinarje in prevzeli tudi prodajo večine izdelkov (Zois, Buccellini, Codelli), domačini pa imajo manjše obrate in se ukvarjajo z žagarstvom in oglarstvom.
Kljub slabi rudi se je tedaj proizvodnja še izplačala, dokler ni na evropski trg pričelo prihajati železo iz drugih držav.
Sredi 18.stol. se prične dvig železarstva na Dvoru pri Žužemberku – največja železolivarna južno od Alp. Po letu 1870 zaide v krizo in propade zaradi konkurence avstrijskih železarn.
V zvezi z železarstvom je tudi oglarjenje, ker se les in  oglje uporabljata za kurjenje plavžev. 
V ½  19.stol. je železarstvo še vedno vodilna neagrarna panoga. V malih železarnah, kjer delajo še na tradicionalen  način, prihaja zaradi tuje konkurence in novih metod do krize. Med novostmi je pudlanje (poseben način prečiščevanja železa s pretapljanjem), ki ga uvajajo v železarni na Prevaljah. Počasi se začne v železarstvu uveljavljati premog namesto oglja.
37.	PREMOGOVNIŠTVO NA SLOVENSKEM
Začetki premogovništva so že v 18. stol. Večina naših premogovnikov je nastala v predmarčni dobi (pred revolucijo 1848).
Na Dolenjskem sta pomembna rudnika Kočevje in Šentjanž. Zasavski rudniki premoga so bili v Hrastniku, Trbovljah in Zagorju. Delovali pa so še rudniki na Senovem, v Libojah, v Hrastovcu in  v Zrečah. Najpomembnejši v ½ 19. stol. je premogovnik v Lešah pri Prevaljah. 
Ves leški premog so porabili za prevaljsko železarno. Ker so bile težave s prevozom premoga, so lastniki premogovnikov v bližini ustanavljali razna druga industrijska podjetja (steklarna, svinčarna, cinkarna)
Pomen premoga naraste po izgradnji južne železnice Dunaj-Trst 1849.
Že v prvi polovici 18. stoletja Marija Terezija spodbuja odpiranje rudnikov – zaradi potreb železarn, opekarn…
38.	ZAKAJ SE JE NEHALO SPLAVARJENJE PO SAVI IN SAVINJI
To se je zgodilo zaradi izgradnje južne železnice (Dunaj – Ljubljana leta 1849 – Trst leta 1857). Prevoze je prevzela železnica. Prav tako pa so na Savi zgradili večje število hidroelektrarn, ki so splavarjenje ovirale.
Kraji ob železnici so se začeli naglo razvijati, tisti, ki jih je železnica obšla, pa so nazadovali.
39.	PROBLEMATIKA IZSELJEVANJA V ZASAVJU
V najzgodnejšem obdobju rudarjenja v zagorski dolini so se sem priseljevali predvsem topilniški in steklarski delavci, z rastjo pomena premogovništva in vse večjim številom potrebne delovne sile pa tudi delavci, ki so se zaposlovali v rudnikih. Vzponi in padci rudarjenja so v vsem devetnajstem stoletju povzročali številne selitve. V kriznih obdobjih so rudarji iskali zaposlitve predvsem v Belgiji, Nemčiji, Nizozemski in Franciji, pa tudi v prekomorskih deželah. Nekaj rudarjev se je moralo izseliti tudi zaradi političnega in sindikalnega dela. Obdobje največjega izseljevanja je bilo v letih od 1925 do 1937, ko se je zaradi mehanizacije proizvodnje in gospodarske krize število zaposlenih najbolj znižalo. 
V času velikega povpraševanja po premogu pa so v Zagorje prihajali iskat delo ljudje iz raznih delov Slovenije, predvsem v povojnem času pa tudi iz Bosne in drugih delov nekdanje Jugoslavije. 
Delo rudarjev je bilo težko in nevarno ter slabo plačano. Iz tega so se rodili številni protesti, najprej spontani nemiri, nato velike organizirane stavke. Prva velika rudarska stavka je izbruhnila 22. julija 1889 v Zagorju. Uprava, vojska in žandarji so zlomili rudarje v nekaj manj kot mesecu dni. Tej so sledile druge večje in manjše stavke, v katerih so si rudarji vendarle izborili določene pravice: od najskromnejših, da olja za jamske svetilke niso več plačevali sami, do osemurnega delavnika. 
Predvsem zaradi številnih poškodb in bolezni so rudarji in topilničarji prvi dobili ustanovo, ki je skrbela za delavsko zavarovanje. Na temelju rudarskega zakona iz leta 1854 je bila v Zagorju ustanovljena bratovska skladnica. Ta je skrbela za solidarnostno pokrivanje stroškov zdravljenja, vključevala pa je tudi pokojninsko zavarovanje. Imela je še ambulantno službo z lastnimi zdravniki in bolnišnično enoto. 
V okviru bratovskih skladnic so nastajali tudi konzumi, zadružne trgovine. V Zagorju je poleg rudniškega konzuma kmalu, kot prvo na Slovenskem, nastalo še delavsko konzumno društvo. Društvo je že leta 1903 obilo pomagalo stavkajočim rudarjem, pod vodstvom Melhiorja Cobala pa je uspešno poslovalo in svojo ponudbo s trgovinske dejavnosti razširilo še na obrtne delavnice, stanovanjsko, hranilno in posojilno službo.
Nemški okupator je načrtoval izselitev večjega dela prebivalstva, tudi kmetov, a tega ni uresničil, ker bi preveč trpela industrija. Uvedel je raznarodovalno politikov Zasavju pa tudi v Posavju (mejni pas med italijanskim in nemškim okupatorjem). V prvi fazi je nemški okupator izseljeval inteligenco (v Srbijo) in duhovščino (na Hrvaško). Zbirni center za izseljence je bil grad Rajhenburg. Na ta področja pa je naseljeval Kočevarje, ki so želeli pod nemško in ne italijansko oblast. 
40.	SLOVENSKE POLITIČNE STRANKE V STARI JUGOSLAVIJI
Politične stranke so pri nas nastale ob koncu 19. stoletja:
Katoliška narodna stranka – 1892
Leta 1905 se je preimenovala v SLS. Znana imena iz stranke so dr. Ivan Šuštaršič, Janez Evangelist Krek, dr. Anton Korošec.
Imela je podporo na podeželju med kmečkim prebivalstvom. Krek je ustanavljal zadruge, da bi rešil položaj kmetov, kmetje naj bi dobivali kredite, ustanavljal je posojilnice. Po zaslugi Krekovega krščanskega socialnega gibanja se je položaj kmeta izboljšal. Skušal je izboljšati tudi položaj delavstva. Ustanavljal je delavska društva, čeprav je bilo delavstvo v glavnem v social-demokratski stranki.
Narodna napredna stranka (liberalna) – 1894
Znana imena iz stranke: Ivan Hribar, Ivan Tavčar.
Podporo je imela med mestnim prebivalstvom.
Jugoslovanska social-demokratska stranka (JSDS) – 1896
Nastala je na marksistični osnovi, a je bila v okviru druge internacionale (mednarodno združenje socialističnih organizacij od 1889 do 1914) desno usmerjena, v nacionalnem vprašanju je zastopala stališče avstromarksizma (politična smer avstrijskih socialistov v začetku 20. stoletja, zlasti v zvezi z narodnim vprašanjem). 
Znana imena iz stranke: Anton Kristan, Etbin Kristan, Henrik Tuma, Ivan Cankar.
V času pred prvo svetovno vojno so se stranke opredeljevale za razne programe o preureditvi države:
•	za ideje trializma,
•	za ideje kulturne avtonomije,
•	za ideje preporodovcev (ideja za popolno osvoboditev izpod Avstro – Ogrske in za zedinjenje vseh južnih Slovanov),
•	za ideje federacije
41.	DRŽAVA SHS
Ko se je pričela 1. svetovna vojna (povod je bil atentat na prestolonaslednika Ferdinanda), so bili Slovenci kot del Avstrije na strani centralnih sil. Tedaj so nastale ideje o preureditvi države in leta 1917 je slovenska delegacija v dunajskem parlamentu, ki jo je vodil dr. Anton Korošec, predstavila t. i. majsko deklaracijo. Ta je zahtevala zedinjenje Slovencev, Hrvatov in Vojvodinskih Srbov (ti so bili v Avstro - Ogrski monarhiji) v samostojno državno telo pod habsburškim žezlom. Sledilo je t. i. deklaracijsko gibanje (gibanje za konec vojne in samostojnost, ki ga je leta 1917 povzročila majska deklaracija; zbrali so veliko podpisov).
Avgusta 1918 je bil ustanovljen Narodni svet za Slovenijo in Istro s sedežem v Ljubljani.
6. oktobra 1918 je bilo v Zagrebu ustanovljeno narodno viječe Slovencev, Hrvatov in Srbov s predsednikom dr. Antonom Korošcem. To narodno viječe je 29. oktobra 1918 razglasilo prekinitev stikov z Avstro – Ogrsko in razglasilo ustanovitev samostojne Države Slovencev, Hrvatov in Srbov, ki pa je obstajala le en mesec.
Nato sledijo razprave o združitvi s Kraljevino Srbijo, kajti ob koncu 1. svetovne vojne so Italijani zasedli velik del slovenskega ozemlja (do Vrhnike), Italija pa je bila na strani antantnih sil. To je pripomoglo k temu, da je Narodno viječe v Zagrebu pristalo na združitev s Kraljevino Srbijo in 1. decembra 1918 je bila razglašena Kraljevina Srbov, Hrvatov in Slovencev. Tudi ta nova država pa ni uresničila programa Zedinjene Slovenije (manjšine so ostale zunaj meja).
42.	POLITIČNE STRANKE DO 1941
V okviru Kraljevine SHS so bile najmočnejše naslednje stranke:
•	Narodna radikalna stranka NRS (Nikola Pašić)
•	Jugoslovanska demokratska stranka JDS (Davidović, Pribičević)
•	Hrvatska seljačka republikanska stranka HRSS (Stjepan Radić)
•	stranka Jugoslovanska muslimanska organizacija JMO (Mehmed Spaho)
•	Komunistična partija Jugoslavije KPJ – iz levih delov social-demokratskih strank; bila je prepovedana, delovala je v ilegali
Prve volitve v konstitualno (ustavodajno) skupščino v novo nastali Kraljevini SHS so bile leta 1920. Nastopilo je šest strank:
1.	SLS je zagovarjala avtonomijo Slovenije in slovenski parlament, dobila je 14 mandatov.
2.	Jugoslovanska demokratska stranka JDS (liberalci) je zagovarjala državni centralizem in podpirala monarhijo, dobila je 3 mandate.
3.	Komunistična partija KP je zagovarjala Sovjete in delavsko kmečko republiko, dobila je 5 mandatov.
4.	Jugoslovanska social-demokratska stranka JSDS je zagovarjala republiko in podržavljenje velike industrije, dobila je 6 mandatov.
5.	Narodna socialna stranka NSS, ki je odcep od liberalcev, je dobila 2 mandata.
6.	Samostojna kmečka stranka SKS je imela pristaše med velikimi kmeti in je bila za kralja, dobila je 8 mandatov.
Komunistična partija je bila decembra 1920 prepovedana, mandate so ji odvzeli.
43.	VIDOVDANSKA USTAVA
Prve volitve v konstitualno (ustavodajno) skupščino v novo nastali Kraljevini SHS so bile leta 1920. Nastopilo je šest strank
1.	SLS je zagovarjala avtonomijo Slovenije in slovenski parlament, dobila je 14 mandatov,
2.	Jugoslovanska demokratska stranka JDS (liberalci) je zagovarjala državni centralizem in podpirali monarhijo, dobila je 3 mandate,
3.	Komunistična partija KP je zagovarjala Sovjete in delavsko kmečko republiko, dobila je 5 mandatov,
4.	Jugoslovanska social-demokratska stranka JSDS je zagovarjala republiko in podržavljenje velike industrije, dobila je 6 mandatov
5.	Narodna socialna stranka NSS, ki je odcep od liberalcev, je dobila 2 mandata
6.	Samostojna kmečka stranka SKS je imela pristaše med velikimi kmeti in je bila za kralja, dobila je 8 mandatov.
Komunistična partija je bila decembra 1920 prepovedana, mandate so ji odvzeli.
Naloga konstituante (ustavodajne skupščine) je bila pripraviti ustavo. Prva je bila vidovdanska ustava (prva ustava kraljevine Srbov, Hrvatov in Slovencev, izdana 28. junija 1921) iz 28. junija 1921. Glasovanju zanjo so se vzdržale SLS, HRSS. Vidovdanska ustava je zagovarjala demokratične svoboščine (svoboda tiska, združevanja,...) Dajala je velika pooblastila vladarju – kralj je sam lahko imenoval vlado, razpustil skupščino. Ustava je govorila o troimenem narodu (v stari Jugoslaviji, po pojmovanju nekaterih političnih skupin narod, ki ga sestavljajo Srbi, Hrvati in Slovenci). Vsebovala je nekatere demokratične svoboščine, a je poskušala izbrisati posamezne narode.
Država je bila upravno razdeljena na 33 oblasti, ki jim načelujejo veliki župani. V Sloveniji smo imeli ljubljansko in mariborsko oblast.
Posamezne slovenske stranke so se povezovale z drugimi jugoslovanskimi strankami. Sprva sta bili najmočnejši stranki HRSS in SLS, ki sta bili v poziciji. Kasneje sta se obe odrekli svojemu programu. Zlasti je bila HRSS na pozicijah republikanstva. Šla je v vlado, a je bilo sodelovanje kratkotrajno.
Leta 1928 je prišlo v parlamentu do streljanja. Ubita sta bila Stjepan Radić in še eden izmed Radićev, vodstvo je prevzel Vlatko Maček.
Tem dogodkom je sledila uvedba šestojanuarske diktature (režim kralja Aleksandra po ukinitvi ustave 6. januarja 1929). Kralj je namreč ukinil vidovdansko ustavo, razpustil parlament, sam izdal več zakonov, razpustil politične stranke. Predsednik vlade je postal general Živković. Krepil se je unitarizem (težnja po uveljavljanju centralistične oblasti in omejevanju samostojnosti sestavnih delov države) in centralizem (sistem centraliziranega upravljanja), sedež i parlament je bil v Beogradu.
Leta 1929 je bilo ustanovljeno telovadno društvo Sokol Kraljevine SHS.
44.	ZNAČILNOSTI ITALIJANSKE OKUPACIJE
Italijani so okupirali gospodarsko slabše razvite predele z okoli 336000 prebivalci:
•	Dolenjska,
•	Bela Krajina,
•	Notranjska z Ljubljano.
Ljubljansko pokrajino, ki so jo zasedli Italijani, so že 3. maja 1941 priključili h Kraljevini Italiji. Upravljal jo je visoki komisar s pomočjo konzulte (posvetovalni zbor, svet), ki so ga sestavljali predstavniki slovenskih političnih strank. V šolah so vpeljali dvojezičnost, moški so bili oproščeni vojaške službe, niso streljali talcev, niso pošiljali ljudi v taborišča. Izvajali so blažji teror kot Nemci, a so ga kasneje zaostrili. Meja med italijanskim in nemškim okupatorjem je tekla od zahodne rapalske meje  Polhov Gradec  Katrina (nem.), Št. Vid (nem.)  Ježica (it.)  desni breg Save   Zalog (it.)  hribovje nad Zalogom  južno od Litije  Brežice. Pošiljali v taborišča Gonars, Rab, Treviso.
45.	NEMŠKA OKUPACIJA
•	Nemci so okupirali območje z okoli 800000 prebivalci:
o	Spodnja Štajerska,
o	jugoslovanski del Koroške (Mežiška dolina),
o	Gorenjska,
o	del Dolenjske..
Nemški okupator je prepovedal slovenske šole, uporabo slovenskega jezika v javnosti, uničevali so slovenske knjige, ropali narodno imetje, uvajali rasne preiskave. Prebivalce so razdelili na prave državljane, na državljane na preklic in na zaščitence. Nemci so imeli v načrtu izseliti velik del prebivalstva, tudi kmete, a tega niso uresničili, ker bi trpela industrija. V prvi fazi so izseljevali inteligenco (v Srbijo) in duhovščino (na Hrvaško). Zahtevali so vojaško službo za fante – mobiliziranci. Zaradi hujšega terorja pod nemško okupacijo je bil tudi odpor proti okupatorju na Gorenjskem in Štajerskem večji.
46.	USTANOVITELJI OF
V Sloveniji je bila 27. aprila 1941 ustanovljena osvobodilna fronta OF. Ustanovile so jo
•	komunistična partija
•	krščanski socialisti (Kocbek)
•	demokratično krilo Sokola
•	slovenski kulturni delavci (Vidmar)
Kasneje se je v OF vključilo še več drugih skupin.
Na vrhu OF je bil vrhovni plenum s 120 člani, nato pa še okrožni odbori OF, okrajni odbori OF in terenski odbori OF. Ker vrhovni odbor zaradi velikega števila članov ni mogel zasedati, je imel izvršni odbor, v katerem je bilo deset članov iz vseh ustanovnih skupin.
22. junija 1941 je bilo ustanovljeno glavno poveljstvo slovenskih partizanskih čet.
Septembra 1941 se je vrhovni plenum OF razglasil za slovenski narodnoosvobodilni odbor kot najvišji organ oblasti. Izdajal je prve odloke:
•	odlok o vključitvi partizanske vojske v jugoslovansko vojsko,
•	odlok o narodnem davku,
•	odlok o posojilu svobode.
Program OF so bile temeljne točke, ki so pozivale na boj proti okupatorju.
S širjenjem OF so se začele organizirati tudi druge meščanske politične stranke: SLS je ustanovila slovensko legijo, liberalci so organizirali sokolsko legijo.
Med OF in temi organizacijami je prišlo do sporov in spomladi 1942 so nasprotniki OF ustanovili slovensko zavezo, ki je delovala po navodilih emigrantske vlade v Londonu. Formalni program slovenske zaveze je bil obnovitev Jugoslavije, ki bi bila federacija. Vedno bolj so se kazala nasprotja na ideološki podlagi.
47.	Razlika plava – bela garda
S širjenjem OF so se začele organizirati tudi druge meščanske politične stranke: SLS je ustanovila slovensko legijo, liberalci so organizirali sokolsko legijo.
Med OF in temi organizacijami je prišlo do sporov in spomladi 1942 so nasprotniki OF ustanovili slovensko zavezo, ki je delovala po navodilih emigrantske vlade v Londonu.
Formalni program slovenske zaveze je bil obnovitev Jugoslavije, ki bi bila federacija. Vedno bolj so se kazala nasprotja na ideološki podlagi.
Začele so nastajati vaške straže (organizirana oborožena skupina belogardistov za varovanje vasi pred partizani), zlasti med roško ofenzivo (ofenziva italijanskih oboroženih sil na Dolenjskem od 16. VII. do 4. XI. 1942, v kateri je sodelovala tudi bela garda). V času italijanske okupacije se je organizirala bela garda (protirevolucionarna organizacija med narodnoosvobodilnim bojem v Sloveniji) kot posebna oblika kontrarevolucije (gibanje proti revoluciji z namenom uničiti njene dosežke in vzpostaviti prejšnje stanje, protirevolucija), ki poudarja, da so v OF komunisti (delovali so na verski podlagi).
Poleg nje je bila v Ljubljanski pokrajini tudi plava garda (protirevolucionarna, z Mihajlovićevim gibanjem povezana organizacija med narodnoosvobodilnim bojem v Sloveniji) – četniki, liberalci, ki so bili za Petra II.
48.	Domobranstvo
Po kapitulaciji Italije sta bili bela in plava garda uničeni. Ozemlje so zasedli Nemci in leta 1943 se je začelo pod nemško okupacijo organizirati domobranstvo (protirevolucionarna vojaška organizacija v Sloveniji med narodnoosvobodilnim bojem od kapitulacije Italije naprej). Domobrance je vodil Leon Rupnik. Delovali so pod nemško zaščito, računali so na izkrcanje anglo-Američanov na Jadranu.
Mnogi kolaboracionisti (kdor sodeluje z okupatorjem) so slučajno padli v garde ali med domobrance. Nekateri so se pravočasno umaknili, veliko pa so jih vrnili in pri nas postrelili.
49.	DOLOMITSKA IZJAVA
OF je bila koalicija (zveza strank, držav za dosego skupnega cilja) do začetka leta 1943, potem pa je prišlo do podpisa dolomitske izjave (28.2.1943 v Polhograjskih Dolomitih). V tej izjavi je centralni komite komunistične partije zahteval:
1.	v osvobodilnem gibanju prevzema vodstvo komunistična partija kot avantgarda (idejni nosilci kakega gibanja)
2.	druge ustanovne skupine ne bodo organizirale lastnih strank in političnih organizacij
3.	krščanski socialisti in sokoli ne bodo imeli svojih aktivistov
S tem je propadel program (glej Temeljne točke OF), da bo po vojni prevzela oblast OF kot celota in da bo uvedla ljudsko demokracijo.
50.	ŽIČKI SAMOSTAN
Kartuzijani so dolini sv. Janeza Krstnika pred več kot 800 leti vtisnili neizbrisen pečat. Štajerski grof Otokar III. Traungavec je ustanovil domovanje menihov iz Velike kartuzije na Francoskem.
Prva poslopja so zgradili leta 1160 po vzoru francoskih kartuzij. V zgornjem samostanu – Žički kartuziji s cerkvijo sv. Janeza Krstnika, so prebivali menihi s strogim redovnim življenjem. 
V zgornjem samostanu je veljalo, da mora imeti vsak menih svojo celico, svoj vrtiček za obdelovanje. Red je bil strog, patri med seboj niso komunicirali. Od mesa živalskega izvora so jedli samo ribe.
Bratje laiki pa so živeli in delali v spodnjem samostanu (Špitaliču (špital/hospital/ = gostoljubje popotnikom in gostom)) z manjšo cerkvijo.
Ukvarjali so se z mlinarstvom, opekarstvom, steklarstvom, ... naravnim zdravilstvom in lekarništvom. Žička kartuzija je bila ves čas pomembna duhovna, kulturna in gospodarska postojanka. Samostan je vodil prior, ki je bil bogat in je veliko potoval. Po Evropi se je srečeval s priorji evropskih kartuzij.
Turki so spodnji samostan opustošili, zato so menihi svoje poslanstvo nadaljevali v zgornjem delu.
Cesar Jožef II. je leta 1782 z dekretom ukinil delovanje Žičke kartuzije. Razpustil je vse samostane, ki se niso ukvarjali s šolstvom ali skrbeli za bolnike. Redovno življenje je tu zamrlo.
V Špitaliču še danes stoji znamenita poznoromanska cerkvica Marijinega obiskanja z edinstvenim romanskim portalom. Vidni so tudi ostanki velikega in malega križnega hodnika, prostor za molitve na prostem in prehod. Dobro je ohranjen veliki obrambni stolp na koncu kartuzije.
51.	Ljubljanski grad in njegova vloga
V 12. stoletju je nastal stolp, nato pa okoli njega stavbe (stanovanja). Prvi lastniki so bili Spanheimi, nato pa Habsburžani (Albreht z družino).
Grad je imel upravno, sodno funkcijo – deželni glavar je upravljal celotno Kranjsko do 17. stoletja.
Grad je služil tudi vojaškim namenom in zaporom.
Leta 1905 je mestna občina grad odkupila, toda denarja za obnovo ni imela.
52.	Srednjeveška Ljubljana
V 13. stoletju (med leti 1220 in 1240) je posvetni fevdalec, koroški vojvoda Spanheim, ustanovil mesto Ljubljana. Do 16. stoletja je bil na čelu mesta mestni sodnik, nato pa župan.
Nastala so tri mesta:
•	Mestni trg, ki je bil ograjen, v njem so živeli trgovci
•	Stari trg – to je bil revnejši predel, v katerem so živeli obrtniki, in
•	Novi trg, v katerem so imeli svoje hiše duhovniki in plemiči.
V 13. stoletju je v času medvladja Ljubljano (Kranjsko in Koroško) zasedel Otokar Přemisl. Ko je bil izvoljen prvi Habsburžan, je hotel te dežele nazaj. Habsburžani so postali deželni knezi, naše dežele pa so spadale v nemško cesarstvo.
Sprva so bile hiše lesene, po potresu leta 1511 pa so bile zidane. Stara srednjeveška Ljubljana ima baročni videz.
Obzidje se je ohranilo do leta 1800 (do prihoda Francozov), nato pa so srednjeveška obzidja rušili.
V času Ilirskih provinc je bil Vodnik ravnatelj liceja.