NOVI VEK
REFORMACIJA
Humanizem
Reforme v šolstvu, v cerkvi in začetki narodnega prebujenja
Reforme v šolstvu
Ilirske province
Leto 1848 in program Zedinjene Slovenije
Pomlad narodov
Avsto – Ogrska monarhija
Država Slovencev, Hrvatov in Srbov in Kraljevina Srbov, Hrvatov in Slovencev
Problematika slovenskih manjšin
Koroški Slovenci
Slovenci v Porabju
Primorski Slovenci
Zgodovina neagrarnih panog od 18. stoletja dalje
Problematika političnih strank v prvi Jugoslaviji
Katoliška narodna stranka – 1892
Narodna napredna stranka (liberalna) – 1894
Jugoslovanska social-demokratska stranka (JSDS) – 1896
Stranke v okviru Kraljevine SHS
Kraljevina Jugoslavija
Druga svetovna vojna
Razkosanje Slovenije
Zaključki

NOVI VEK
REFORMACIJA
Reformacija (versko in družbeno gibanje v 16. stoletju za reformiranje katoliške cerkve, vere) se je začela na Nemškem (Martin Luter) in zajela velik del Evrope. V Angliji je tedaj nastala anglikanska cerkev, v Švici, Franciji kalvinizem,... cvinglijanstvo (različne oblike reformacije).
Lutrova reformacija je zahtevala branje svetega pisma v domačem jeziku, zato so se tudi pri nas lotili pisanja v slovenskem jeziku. Primož Trubar je leta 1550 izdal Abecednik in katekizem, 1584 pa je izšel Dalmatinov prevod Biblije. S tem se je slovenščina dvignila na stopnjo knjižnega jezika.
Deželni stanovi (plemstvo, meščanstvo, nekateri cerkveni dostojanstveniki) so reformacijo v celoti podprli. Cesar je ni odobril, vendar je bil odvisen od deželnih stanov (na finančnem področju), zato je moral popuščati deželnim stanovom.
Kmetje niso množično sprejeli protestantizma. Zatekali so se v neke vrste sekte: štiftarji (zlasti v 16. stoletju pripadnik verske sekte, ki se zavzema za ustanavljanje cerkev, samostanov in med zamaknjenjem pleše, skače), skakači. Sekte so zahtevale socialno enakost med ljudmi. Bile so preganjane.
Uradna reformacija je pri nas doživela začasno zmago, dobili smo superintendenta (v protestantskem okolju predstojnik večje cerkvene upravne enote), v Ljubljani smo ustanovili stanovsko šolo – gimnazijo. Eden od ukrepov protireformacije je bil, da so prišli jezuiti (član reda sv. Ignacija Loyola, za katerega je značilna trdna organizacija in zahteva po visoki versko-moralni izobrazbi) – to je poseben red, zelo posveten. Ti imajo velike zasluge za šolstvo – v Ljubljani ustanovijo jezuitski kolegij (vzgojni zavod s šolo in internatom, zlasti cerkveni) in gimnazijo; poleg gimnazije so uvedli še višje študije (pravo, medicino, teologijo). Cesar je protestante uspel pregnati v Nemčijo – zahteval je, naj vero spremenijo ali pa odidejo iz dežele. Protestantizem je bil zatrt, v večji meri pa se je ohranil v Prekmurju.
Humanizem
V evropskem prostoru je bilo v tem času močno gibanje humanizma in renesanse. Tudi k nam so iz Nemčije in Italije prihajale ideje humanizma. Humanisti so zazrti v naravo, tostranstvo, kopičijo bogastvo, uživajo dobrine. Ideje humanizma so posnemale antiko. Peter Bonomo (tržaški škof) je ideje humanizma prenesel v Trst, tu pa se je idej navzel tudi Primož Trubar.
Humanisti:
-	Peter Pavel Vergeri (koprski škof)
Pod vplivom humanizma je odklonil uporabo glagolice.
-	Žiga Herberstein (ptujsko gospostvo)
Deloval je kot diplomat. Zanimiv je njegov opis potovanja v Rusijo in knjiga Moskovski zapiski (nastala v 16. st.) – dragocen vir za rusko zgodovino.
-	Jacobus Petelin Gallus (glasbeno področje)
-	Jurij Sladkonja (novomeški prošt - predstojnik kapitlja; kapitelj - zbor kanonikov stolne cerkve, določen za skupno bogoslužje in za svetovanje škofu)
Postal je prvi dunajski škof, je ustanovitelj zbora dunajskih dečkov.
-	Paracelzus (zdravnik)
Ovrgel je srednjeveško medicino.
-	Prvi ljubljanski škofje (1561)

Reforme v šolstvu, v cerkvi in začetki narodnega prebujenja
Druga polovica 18. stoletja (čas vladanja Marije Terezije, 1740 – 1780, in Franca Jožefa II., 1780 – 1790) pomeni zmago razsvetljenega absolutizma, ki je k nam prinesel celo vrsto reform:
-	robotni patent je tlako omejil na 3 dni v tednu
-	tolerančni patent – verska toleranca
-	nevoljniški patent (nevoljništvo – gospodarsko-družbena ureditev z osebno nesvobodnimi podložniki) je prinesel kmetu osebno svobodo
-	vrsta šolskih in cerkvenih reform
Cerkev je bila podrejena državi, česar Rim ni prijazno gledal. V tem času so preuredili meje župnij in škofij (župnija naj bi imela vsaj 700 vernikov, cerkev pa naj bo od njih oddaljena do 1 ure hoda). Jožef II. je razpustil samostane, če se niso posvečali šolstvu ali bolnikom, mnogi samostani so propadli. Njihovo premoženje je združil v verski sklad (državni), iz katerega so plačevali duhovnikom in cerkvam.
Reforme v šolstvu
Leta 1774 je Marija Terezija izdala splošno šolsko naredbo, s katero je uvedla splošno šolsko obveznost (od 6. do 12. leta), ki pa se v praksi ni dosledno izvajala, ker niso bile določene kazni. Ustanovila je tri vrste visokih šol:
-	trivialke – enorazrednice na vasi, v katerih poučujejo verouk, branje, pisanje, računanje
-	glavne šole – v večjih krajih, v katerih poučujejo še zemljepis, zgodovino, nemščino, latinščino
-	normalke – štiriletna osnovna šola v mestih dežel, od koder je bilo mogoče nadaljevati šolanje na gimnazijah; tu so se izobraževali tudi učitelji (opravili so še enoletni tečaj)
Cilj države je bil, da bi nemščina postala državni jezik, temu pa so se konec 18. stoletja upirali narodni preporoditelji: Marko Pohlin (slovnica), Jurij Japelj (sv. pismo), Zoisov krog: Vodnik, Blaž Kumerdej, Linhart, Kopitar.
Ilirske province
V začetku 19. stoletja je del slovenskih pokrajin prišel pod oblast Francozov. Od 1809 do 1813 so bile tu Ilirske province (Napoleon). Obsegale so šest civilnih in eno vojaško provinco:
-	civilne province: Koroška, Kranjska, Goriška z Istro, Hrvaška, Dalmacija in Dubrovnik
-	vojaška provinca: Vojna Krajina
Glavno mesto Ilirskih provinc je bila Ljubljana. Francozi so preuredili upravo, na novo ustanovili občine, v sodstvu so prodrle ideje francoske zakonodaje o enakosti, sodstvo so vzeli fevdalcem. V šolstvu so uvedli enotno štirirazredno osnovno šolo, več gimnazij, v Ljubljani pa celo univerzitetni študij (filozofije, medicine, prava, tehnike, teologije). Uvedli so materinščino v osnovne šole, pa tudi v gimnazijah je dobila določeno mesto. Pod vplivom idej francoske revolucije se tudi pri nas krepi narodna zavest, da smo Korošci, Kranjci in Štajerci en narod. Sicer pa francoska oblast pri kmetih ni bila priljubljena, ker so pričakovali odpravo fevdalizma, a do tega ni prišlo. Odpravili so le cehe, uvedli gospodarsko svobodo (manj carin, mitnin), gradili ceste, skrbeli za gozdove, ker pa so naložili nove davke in vojaško obveznost, niso bili priljubljeni.

Leto 1848 in program Zedinjene Slovenije
Slovenci razen v kratkem obdobju 7. in 8. stoletja nismo imeli svoje države. Dolga leta smo živeli v okviru tujih držav (nemško cesarstvo, Ilirske province).
Pomlad narodov
Pomlad narodov leta 1848 (leto 1848 v stari Avstriji, ko so nenemški narodi zahtevali svoje narodne pravice) zahteva odpravo fevdalizma, cehov, politične svoboščine, ustanavljanje političnih društev ipd. Pri nas se leta 1848 prvič pojavi ideja Zedinjene Slovenije, ki zahteva združitev vsega slovenskega ozemlja v eno enoto Slovenijo in s tem ukinitev starih deželnih meja. Ta Zedinjena Slovenija naj bi v šolah in uradih imela slovenski jezik. Rahle so tudi zahteve po sodelovanju s Hrvati.
Sicer je leto 1848 prineslo odpravo fevdalizma in cehov. Pojavile so se ideje o preureditvi Avstrije v federativnem smislu, ena od enot naj bi bila Slovenija.
Leto 1848 in ideja o Zedinjeni Sloveniji vzpodbudita Petra Kozlerja, da izdela zemljevid slovenskih dežel, ki je pomemben, ker ima vrisane nacionalne meje.
Po revoluciji leta 1848, ki je bila že leta 1849 zadušena, je sledilo desetletno obdobje neoabsolutizma (Bachov absolutizem) – ni bilo svobode govora, svobode tiska, prepovedano je bilo združevanje. Obdobje je trajalo do leta 1859.
V 60. letih 19. stoletja postane Avstrija ustavna monarhija (v kateri omejuje vladarjevo oblast ustava); dobi prvo ustavo in v tem času so spet obnovljene politične svoboščine (politični časopis, svoboda združevanja,...).
Ob koncu 60. let pride do taborskega gibanja (1868 – 1871). Gre za velika ljudska zborovanja na prostem. Tabori obnovijo ideje Zedinjene Slovenije. Prvi tabor je bil v Ljutomeru, največji je bil v Vižmarjih, sledili so v Žalcu, Sevnici, Goriških Brdih, Ormožu, na Koroškem,... – vseh taborov je bilo 17.
Avstro – Ogrska monarhija
V 19. stoletju (l. 1867) se je Habsburška monarhija preuredila na osnovi dualizma. Preimenuje se v Avstro – Ogrsko z dvema enakopravnima enotama. Skupen je cesar Franc Jožef, zunanja politika, imajo pa vsaka svojo vlado in parlament. Prekmurje je spadalo v ogrski del, ostale dežele v avtrijski.
Avstro – Ogrski se je v 19. st. po umiku Turčije z Balkana posrečilo, da je s priključitvijo Bosne in Hercegovine povečala svoje ozemlje (leta 1848). Povečalo se je število Slovanov v državi, zato se je ob koncu 19. stoletja (pred začetkom 1. svetovne vojne) začela pojavljati ideja o trializmu. Ta je zahteval preureditev Avstro – Ogrske, da bi nastale tri enote; tretja enota bi bili južnoslovanski narodi.
Ko se je pričela 1. svetovna vojna (povod je bil atentat na prestolonaslednika Ferdinanda), so bili Slovenci kot del Avstrije na strani centralnih sil. Tedaj so nastale ideje o preureditvi države in leta 1917 je slovenska delegacija v dunajskem parlamentu, ki jo je vodil dr. Anton Korošec, predstavila t. i. majsko deklaracijo. Ta je zahtevala zedinjenje Slovencev, Hrvatov in Vojvodinskih Srbov (ti so bili v Avstro - Ogrski monarhiji) v samostojno državno telo pod habsburškim žezlom. Sledilo je t. i. deklaracijsko gibanje (gibanje za konec vojne in samostojnost, ki ga je leta 1917 povzročila majska deklaracija; zbrali so veliko podpisov).
Avgusta 1918 je bil ustanovljen Narodni svet za Slovenijo in Istro s sedežem v Ljubljani.
Država Slovencev, Hrvatov in Srbov
in Kraljevina Srbov, Hrvatov in Slovencev
6. oktobra 1918 je bilo v Zagrebu ustanovljeno narodno viječe Slovencev, Hrvatov in Srbov s predsednikom dr. Antonom Korošcem. To narodno viječe je 29. oktobra 1918 razglasilo prekinitev stikov z Avstro – Ogrsko in razglasilo ustanovitev samostojne Države Slovencev, Hrvatov in Srbov, ki pa je obstajala le en mesec.
Nato sledijo razprave o združitvi s Kraljevino Srbijo, kajti ob koncu 1. svetovne vojne so Italijani zasedli velik del slovenskega ozemlja (do Vrhnike), Italija pa je bila na strani antantnih sil. To je pripomoglo k temu, da je Narodno viječe v Zagrebu pristalo na združitev s Kraljevino Srbijo in 1. decembra 1918 je bila razglašena Kraljevina Srbov, Hrvatov in Slovencev. Tudi ta nova država pa ni uresničila programa Zedinjene Slovenije (manjšine so ostale zunaj meja).
Problematika slovenskih manjšin
Koroški Slovenci
Ti so bili ves čas podvrženi germanizaciji, ki ni bila namerna. V 2. polovici 19. stoletja pa je bila germanizacija že namerna in zelo močna.
Sredi 19. stoletja je bilo na Koroškem okoli 100000 Slovencev, leta 1910 66000, danes jih je okoli 30000.
Po 1. svetovni vojni je prišlo do boja za severno mejo, slovenski prostovoljci in srbska vojska so šli na pomoč. Boj za severno mejo je bilo pozitivno dejanje. Znani borec za severno mejo je Franjo Malgaj, Rudolf Maister pa je rešil Maribor.
Mirovna konference je t. i. sangermainsko (sanžermejsko) mejo postavila na Karavankah, za celovško kotlino pa je bilo potrebno izvesti plebiscit. Koroški plebiscit je bil izveden 10.10.1920, na njem pa je dobila več glasov Avstrija kot Kraljevina SHS.
Brez plebiscita je Kraljevina SHS dobila Mežiško dolino in Jezersko, Avstrija Ziljsko dolino, Italija pa Kanalsko dolino (ta je bila nekoč del Koroške).
V času med obema vojnama so imeli koroški Slovenci utrakvistične šole (utrakvizem - v stari Avstriji smer, ki zagovarja raznarodovalno - jemati narodno zavest in znake narodnosti -  dvojezičnost, zlasti v šolstvu): 1. in 2. razred imata pouk še v slovenščini, 3. pa že v nemščini.
Leta 1938 je Hitler zasedel Avstrijo. Tedaj so bile utrakvistične šole ukinjene in takoj uvedene nemške šole. Položaj se je za koroške Slovence poslabšal, izseljevali so jih v rajh, na ozemlje pa naseljevali Nemce iz Kanalske doline.
Kljub temu je na Koroškem v povezavi s slovenskim partizanskim gibanjem nastalo odporniško gibanje.
Leta 1945 je ob koncu vojne jugoslovanska partizanska vojska zasedla tudi južno Koroško, vendar so velesile zahtevale njen umik. Začel se je diplomatski boj za Koroško. Velesile so vztrajale pri sangermainski meji.
1955. leta je bila podpisana avstrijska državna pogodba. Velesile so se umaknile, Avstrija je postala nevtralna država. Pogodba je vsebovala t. i. člen 7, ki je Slovencem zagotavljal manjšinske pravice.
Tudi na Avstrijskem Štajerskem (Radgonski trikot) je bil en majhen del Slovencev (l. 1971 okoli 1700).
Slovenci v Porabju
Slovenci so po t. i. trianonski pogodbi (mirovna pogodba med članicami velike antante in Ogrsko, sklenjena 4. julija 1920 v Trianonu) ostali pod Madžarko.
Slovensko Porabje leži na ozemlju med Avstrijo, Madžarsko in Slovenijo in vključuje naslednja naselja: Gornji Senik, Dolnji Senik, Slovenska ves, Stevanovci, Farkašefci, glavno mesto pa je Monošter.
Sprva so bili Porabski Slovenci dobro povezani s Slovenijo, po drugi svetovni vojni (leta 1948) pa je prišlo do informbirojevske krize (Informacijski biro komunističnih in delavskih partij). Tedaj se je meja z Madžarsko zelo zaprla, stikov ni bilo več. To je trajalo do konca 50. let. Tedaj so v šolah začeli uvajati nekaj slovenščine.
Danes se položaj izboljšuje, uveljavljena je recipročnost (načelo, po katerem priznava država drugi državi ali njenim državljanom določene pravice, ugodnosti s pogojem, da jih tudi druga država priznava njej oziroma njenim državljanom) – pri nas dvojezične šole, zato enako tudi na Madžarskem.
Število Porabskih Slovencev se je zelo zmanjšalo.
Primorski Slovenci
Po prvi svetovni vojni je Italija zasedla velik del Primorske po t. i. rapalski pogodbi (12. novembra 1920 sklenjena pogodba v Rapallu o določitvi mej med Italijo in Kraljevino Srbov, Hrvatov in Slovencev). Meja je potekala takole: Peč  Jalovec  Triglav  Porezen  Blegoš  Hotedršica  Planina  Javorniki  Snežnik  Kvarner. Izgubili smo okoli 300000 Slovencev na Primorskem.
Gospodarstvo Primorske, ki se je prej razvijalo v tesni povezavi s podonavskim zaledjem, zlasti gospodarstvo Trsta kot pristanišča, je bilo precej prizadeto.
Italijani so sicer poskušali ozemlje industrializirati, a ne preveč uspešno. Kmetje pa so bili obremenjeni z novimi davki.
Leta 1922 je prišel na oblast Mussolini, začne se fašistični pritisk. Ukinjali so slovenske politične organizacije, zadruge, časopisje, šolstvo.
Velik udarec je bila t. i. gentilijeva šolska reforma (l. 1923), ki je predvidela postopno ukinjanje slovenskega jezika in uvajanje italijanskega jezika. Fašizem je prepovedal slovenska imena in priimke (Jože Pirjevec = Giuseppe Pierazzi). Ukinjeno je bilo slovensko bogoslužje.
Zaradi vsega tega je bila ustanovljena organizacija TIGR (tajna protifašistična organizacija na Primorskem), ki se je borila za pravice Primorskih Slovencev, izvajala pa je tudi negativne ukrepe; leta 1930 so razstrelili prostore italijanskega fašističnega tiska, po tem dogodku so bili na procesu štirje Slovenci obsojeni na smrt (bazoviške žrtve). Leta 1941 je bil drugi, tržaški proces, po njem je bilo usmrčenih pet Slovencev.
Primorski Slovenci so v 2. svetovni vojni sodelovali v narodnoosvobodilnem gibanju, ves čas pa so postavljali zahtevo po priključitvi Primorske k Jugoslaviji.
Ob koncu druge svetovne vojne je bilo podobno kot na Koroškem. Partizanske čete so skušale osvoboditi ozemlje. Mejo je reševala mirovna konferenca v Parizu. Nazaj smo dobili precejšen del Primorske, razen Benečije, Rezije, Kanalske doline, Gorice, Tržaškega ozemlja.
Največji je problem Trsta in okolice. Ustanovljeno je bilo svobodno tržaško ozemlje – od Novigrada do Devina. Svobodno tržaško ozemlje je bilo posebna enota s cono A na severu in cono B na jugu. To ozemlje je bilo leta 1954 po londonskem sporazumu (5. oktobra 1954 podpisani memorandum o soglasju med vladami Velike Britanije, Združenih držav Amerike, Italije in Jugoslavije o Svobodnem tržaškem ozemlju) ukinjeno; Italija je dobila cono A, Jugoslavija (Hrvaška) pa cono B.
Leta 1975 so bili podpisani osimski sporazumi (pogodba med Italijo in Jugoslavijo, sklenjena 10. novembra 1975, o dokončni meji med državama, zaščiti narodnih manjšin, gospodarskem sodelovanju), ki so dokončno potrdili obstoječo mejo z Italijo.

Zgodovina neagrarnih panog od 18. stoletja dalje
Glej zapiske (O. Janša – Zorn)!!!

Problematika političnih strank v prvi Jugoslaviji
Politične stranke so pri nas nastale ob koncu 19. stoletja:
Katoliška narodna stranka – 1892
Leta 1905 se je preimenovala v SLS. Znana imena iz stranke so dr. Ivan Šuštaršič, Janez Evangelist Krek, dr. Anton Korošec.
Imela je podporo na podeželju med kmečkim prebivalstvom. Krek je ustanavljal zadruge, da bi rešil položaj kmetov, kmetje naj bi dobivali kredite, ustanavljal je posojilnice. Po zaslugi Krekovega krščanskega socialnega gibanja se je položaj kmeta izboljšal. Skušal je izboljšati tudi položaj delavstva. Ustanavljal je delavska društva, čeprav je bilo delavstvo v glavnem v social-demokratski stranki.
Narodna napredna stranka (liberalna) – 1894
Znana imena iz stranke: Ivan Hribar, Ivan Tavčar.
Podporo je imela med mestnim prebivalstvom.
Jugoslovanska social-demokratska stranka (JSDS) – 1896
Nastala je na marksistični osnovi, a je bila v okviru druge internacionale (mednarodno 
združenje socialističnih organizacij od 1889 do 1914) desno usmerjena, v nacionalnem vprašanju je zastopala stališče avstromarksizma (politična smer avstrijskih socialistov v začetku 20. stoletja, zlasti v zvezi z narodnim vprašanjem). 
Znana imena iz stranke: Anton Kristan, Etbin Kristan, Henrik Tuma, Ivan Cankar.
V času pred prvo svetovno vojno so se stranke opredeljevale za razne programe o preureditvi države:
•	za ideje trializma,
•	za ideje kulturne avtonomije,
•	za ideje preporodovcev (ideja za popolno osvoboditev izpod Avstro – Ogrske in za zedinjenje vseh južnih Slovanov),
•	za ideje federacije
Stranke v okviru Kraljevine SHS
V okviru Kraljevine SHS so bile najmočnejše naslednje stranke:
•	Narodna radikalna stranka NRS (Nikola Pašić)
•	Jugoslovanska demokratska stranka JDS (Davidović, Pribičević)
•	Hrvatska seljačka republikanska stranka HRSS (Stjepan Radić)
•	stranka Jugoslovanska muslimanska organizacija JMO (Mehmed Spaho)
•	Komunistična partija Jugoslavije KPJ – iz levih delov social-demokratskih strank; bila je prepovedana, delovala je v ilegali
Prve volitve v konstitualno (ustavodajno) skupščino v novo nastali Kraljevini SHS so bile leta 1920. Nastopilo je šest strank
1.	SLS je zagovarjala avtonomijo Slovenije in slovenski parlament, dobila je 14 mandatov,
2.	Jugoslovanska demokratska stranka JDS (liberalci) je zagovarjala državni centralizem in podpirali monarhijo, dobila je 3 mandate,
3.	Komunistična partija KP je zagovarjala Sovjete in delavsko kmečko republiko, dobila je 5 mandatov,
4.	Jugoslovanska social-demokratska stranka JSDS je zagovarjala republiko in podržavljenje velike industrije, dobila je 6 mandatov
5.	Narodna socialna stranka NSS, ki je odcep od liberalcev, je dobila 2 mandata
6.	Samostojna kmečka stranka SKS je imela pristaše med velikimi kmeti in je bila za kralja, dobila je 8 mandatov.
Komunistična partija je bila decembra 1920 prepovedana, mandate so ji odvzeli.
Naloga konstituante (ustavodajne skupščine) je bila pripraviti ustavo. Prva je bila vidovdanska ustava (prva ustava kraljevine Srbov, Hrvatov in Slovencev, izdana 28. junija 1921) iz 28. junija 1921. Glasovanju zanjo so se vzdržale SLS, HRSS. Vidovdanska ustava je zagovarjala demokratične svoboščine (svoboda tiska, združevanja,...) Dajala je velika pooblastila vladarju – kralj je sam lahko imenoval vlado, razpustil skupščino. Ustava je govorila o troimenem narodu (v stari Jugoslaviji, po pojmovanju nekaterih političnih skupin narod, ki ga sestavljajo Srbi, Hrvati in Slovenci).
Država je bila upravno razdeljena na 33 oblasti, ki jim načeljujejo veliki župani.
V Sloveniji smo imeli mariborsko in ljubljansko oblast.
Posamezne slovenske stranke so se povezovale z drugimi jugoslovanskimi strankami. Sprva sta bili najmočnejši stranki HRSS in SLS, ki sta bili v poziciji. Kasneje sta se obe odrekli svojemu programu. Zlasti je bila HRSS na pozicijah republikanstva. Šla je v vlado, a je bilo sodelovanje kratkotrajno.
Leta 1928 je prišlo v parlamentu do streljanja. Ubita sta bila Stjepan Radić in še eden izmed Radićev, vodstvo je prevzel Vlatko Maček.
Tem dogodkom je sledila uvedba šestojanuarske diktature (režim kralja Aleksandra po ukinitvi ustave 6. januarja 1929). Kralj je namreč ukinil vidovdansko ustavo, razpustil parlament, sam izdal več zakonov, razpustil politične stranke. Predsednik vlade je postal general Živković. Krepil se je unitarizem (težnja po uveljavljanju centralistične oblasti in omejevanju samostojnosti sestavnih delov države) in centralizem (sistem centraliziranega upravljanja), sedež i parlament je bil v Beogradu.
Leta 1929 je bilo ustanovljeno telovadno društvo Sokol Kraljevine SHS.
Kraljevina Jugoslavija
Leta 1931 je bila razglašena oktroirana ustava (ustava, ki jo je razglasil 3. septembra 1931 kralj Aleksander), uvedeno je bilo ime Kraljevina Jugoslavija. Država je bila upravno razdeljena na pet banovin (največja upravna enota). Slovenija je postala Dravska banovina.
Ob ustanovitvi banovin niso upoštevali niti zgodovinskih niti narodnostnih meja. – ustava govori o enem jugoslovanskem narodu.. Uveden je bil dvodomni parlament (ki sestoji iz dveh posvetovalnih ali zakonodajnih teles, domov) – senat in poslanska zbornica, kralj je navidezno delil oblast s parlamentom. Nato so s posebnim zakonom dovolili ustanavljanje političnih strank, ki so smele delovati na verski, plemenski in pokrajinski osnovi.
Na volitvah leta 1931 je nastopila le ena vladna lista generala Živkovića. Ustanovljena je bila Jugoslovanska nacionalna stranka JNS, v kateri so sodelovali tudi slovenski liberalci.
V letih 1932/33 se je pojavilo gibanje za punktacije – program v točkah (spomenica - pismena izjava o kaki stvari, problemu z zahtevo, da se uredi, reši, namenjena vladi, politični oblasti - meščanskih opozicijskih strank leta 1932 z zahtevo po narodnostni avtonomiji Slovenije in Hrvatske). Obstajale so zagrebške in ljubljanske punktacije.
Punktacije je v Sloveniji predlagala SLS, zahtevali so združeno Slovenijo, narodno ime, slovensko zastavo, finančno samostojnost, politično in kulturno svobodo. Kasneje so se pridružili tudi liberalci. Oblast je gibanje prepovedala, Korošec je bil interniran, Maček pa zaprt.
V tem času je režim preganjal komuniste, mnogi so šli v Moskvo.
Leta 1934je bil v Marseju ubit kralj Aleksander Karađorđević. Oblast je prevzelo kraljevo namestništvo, ki mu je načeljeval princ Pavel Karađorđević. Kraljevo namestništvo in vlada Milana Stojadinovića se je vedno bolj obračala proti Nemčiji. V tem času je nastala Jugoslovanska radikalna zajednica JRZ. Vanjo se je vključila tudi SLS. Korošec je postal notranji minister.
Stojadinovićeva vlada naj bi rešila dve pereči vprašanji v državi: gospodarsko vprašanje in hrvaško vprašanje. Gospodarstvo se je namreč naslonilo na fašistične sile zaradi hude gospodarske krize. Hrvaško vprašanje pa je postavljala HSS z Mačkom na čelu; zahtevala je federacijo, rešitev hrvaškega vprašanja, a Stojadinovićeva vlada tega ni rešila, zato je odstopila.
Novi predsednik vlade Cvetković je avgusta 1939 sklenil sporazum s Hrvati. Ustanovljena je bila banovina Hrvaška, ki je imela svoj parlament (sabor). Sabor je bil voljen, čeprav je bil odgovoren kralju. Hrvatje so dobili precej pristojnosti: sami so odločali o kmetijstvu, trgovini, industriji,... pa tudi o politiki, zdravstvu, prosveti so dobili precej pravic.
Maček je postal predsednik vlade v Beogradu, za hrvaškega bana pa je bil imenovan Ivan Šubašič.

Druga svetovna vojna
Leta 1939 se je začela 2. svetovna vojna z napadom Nemčije na Poljsko. Jugoslavija je razglasila strogo nevtralnost.
Junija 1940 je navezala diplomatske stike s Sovjetsko Zvezo, ki je v tem času podpisala pakt (mednarodna pogodba, zlasti politična, vojaška) z Nemčijo. Jugoslavija ni mogla ostati nevtralna, nagibala se je na nemško stran, ker je bil pritisk fašističnega bloka vedno večji.
Sosednje države Madžarska, Romunija in Bolgarija so že pristopile k trojnemu paktu Rim-Berlin-Tokio (zveza Nemčije, Italije in Japonske, ustanovljena 27. septembra 1940 v Berlinu).
3. marca 1941 je Cvetković – Mačkova vlada podpisala pristop k trojnemu paktu. Sledile se demonstracije v Zagrebu, Ljubljani in Beogradu ("Bolje rat nego pakt!") in 27 marca 1941 je skupina oficirjev pod vodstvom generala Simovića in generala Mirkovića izvedla državni udar (nasilna sprememba oblasti, vlade). Cvetković – Mačkova vlada je kapitulirala, knez Pavle je odšel v tujino, Petra II. pa so proglasili za polnoletnega.
Nova Simovićeva vlada se je naslonila na Anglijo, Nemčiji pa zagotovila nevtralnost.
Hitler je imel načrt napada na Jugoslavijo že izdelan in ga začel uresničevati 6. aprila 1941.
Jugoslavijo so razkosali.
Razkosanje Slovenije
•	Nemci so okupirali območje z okoli 800000 prebivalci:
o	Spodnja Štajerska,
o	jugoslovanski del Koroške (Mežiška dolina),
o	Gorenjska,
o	del Dolenjske.
•	Italijani so okupirali gospodarsko slabše razvite predele z okoli 336000 prebivalci:
o	Dolenjska,
o	Bela Krajina,
o	Notranjska z Ljubljano.
•	Madžari so okupirali območje z okoli 100000 prebivalci:
o	Prekmurje
Ljubljansko pokrajino, ki so jo zasedli Italijani, so že 3. maja 1941 priključili h Kraljevini Italiji. Upravljal jo je visoki komisar s pomočjo konzulte (posvetovalni zbor, svet), ki so ga sestavljali predstavniki slovenskih političnih strank. V šolah so vpeljali dvojezičnost, moški so bili oproščeni vojaške službe. Izvajali so blažji teror kot Nemci, a so ga kasneje zaostrili.
Nemci so na svojem ozemlju uvedli režim s šefom civilne uprave Gorenjske in Štajerske. Nemški okupator je prepovedal slovenske šole, uporabo slovenskega jezika v javnosti, uničevali so slovenske knjige, ropali narodno imetje, uvajali rasne preiskave. Prebivalce so razdelili na prave državljane, na državljane na preklic in na zaščitence. Nemci so imeli v načrtu izseliti velik del prebivalstva, tudi kmete, a tega niso uresničili, ker bi trpela industrija. V prvi fazi so izseljevali inteligenco (v Srbijo) in duhovščino (na Hrvaško). Zahtevali so vojaško službo za fante – mobiliziranci. Zaradi hujšega terorja pod nemško okupacijo je bil tudi odpor proti okupatorju na Gorenjskem in Štajerskem večji.
Bla, bla, bla o dogajanju v Jugoslaviji                      
V Sloveniji je bla 27. aprila 1941 ustanovljena osvobodilna fronta OF. Ustanovile so jo
•	komunistična partija
•	krščanski socialisti (Kocbek)
•	demokratično krilo Sokola
•	slovenski kulturni delavci (Vidmar)
Kasneje se je v OF vključilo še več drugih skupin.
Na vrhu OF je bil vrhovni plenum s 120 člani, nato pa še okrožni odbori OF, okrajni odbori OF in terenski odbori OF. Ker vrhovni odbor zaradi velikega števila članov ni mogel zasedati, je imel izvršni odbor, v katerem je bilo deset članov iz vseh ustanovnih skupin.
22. junija 1941 je bilo ustanovljeno glavno poveljstvo slovenskih partizanskih čet.
Septembra 1941 se je vrhovni plenum OF razglasil za slovenski narodnoosvobodilni odbor kot najvišji organ oblasti. Izdajal je prve odloke:
•	odlok o vključitvi partizanske vojske v jugoslovansko vojsko,
•	odlok o narodnem davku,
•	odlok o posojilu svobode.
Program OF so bile temeljne točke, ki so pozivale na boj proti okupatorju.
S širjenjem OF so se začele organizirati tudi druge meščanske politične stranke: SLS je ustanovila slovensko legijo, liberalci so organizirali sokolsko legijo.
Med OF in temi organizacijami je prišlo do sporov in spomladi 1942 so nasprotniki OF ustanovili slovensko zavezo, ki je delovala po navodilih emigrantske vlade v Londonu. Formalni program slovenske zaveze je bil obnovitev Jugoslavije, ki bi bila federacija. Vedno bolj so se kazala nasprotja na ideološki podlagi.
Začele so nastajati vaške straže (organizirana oborožena skupina belogardistov za varovanje vasi pred partizani), zlasti med roško ofenzivo (ofenziva italijanskih oboroženih sil na Dolenjskem od 16. VII. do 4. XI. 1942, v kateri je sodelovala tudi bela garda). V času italijanske okupacije se je organizirala bela garda (protirevolucionarna organizacija med narodnoosvobodilnim bojem v Sloveniji) kot posebna oblika kontrarevolucije (gibanje proti revoluciji z namenom uničiti njene dosežke in vzpostaviti prejšnje stanje, protirevolucija), ki poudarja, da so v OF komunisti (delovali so na verski podlagi).
Poleg nje je bila v Ljubljanski pokrajini tudi plava garda (protirevolucionarna, z Mihajlovićevim gibanjem povezana organizacija med narodnoosvobodilnim bojem v Slovenij) – četniki, liberalci, ki so bili za Petra II.
Po kapitulaciji Italije sta bili obe gardi uničeni. Ozemlje so zasedli Nemci in leta 1943 se je začelo pod nemško okupacijo organizirati domobranstvo (protirevolucionarna vojaška organizacija v Sloveniji med narodnoosvobodilnim bojem od kapitulacije Italije naprej). Domobrance je vodil Leon Rupnik. Delovali so pod nemško zaščito, računali so na izkrcanje anglo-američanov na Jadranu.
Mnogi kolaboracionisti (kdor sodeluje z okupatorjem) so slučajno padli v garde ali med domobrance. Nekateri so se pravočasno umaknili, veliko pa so jih vrnili in pri nas postrelili.
OF je bila koalicija (zveza strank, držav za dosego skupnega cilja) do začetka leta 1943, potem pa je prišlo do podpisa dolomitske izjave (28.2.1943 v Polhograjskih Dolomitih). V tej izjavi je centralni komite komunistične partije zahteval:
1.	v osvobodilnem gibanju prevzema vodstvo komunistična partija kot avantgarda (idejni nosilci kakega gibanja)
2.	druge ustanovne skupine ne bodo organizirale lastnih strank in političnih organizacij
3.	krščanski socialisti in sokoli ne bodo imeli svojih aktivistov

Zaključki
1.	NOB je del antifašističnega gibanja. Šlo je za boj proti okupatorju in za izvedbo socialistične revolucije, kar je pripeljalo celo do državljanske vojne (ideološko).
2.	OF sama po sebi je pozitivno dejanje, saj je združila različno misleče ljudi s ciljem boja proti okupatorju in s ciljem nacionalne osvoboditve.
3.	?
4.	Določen del Slovencev je bil že pred vojno odklonilen do komunizme, ta strah pa se je med vojno še stopnjeval in prišlo je do spopada dveh ideologij (komunistične in antikomunistične).
5.	Povojni poboji – vsi kolaboracionisti so bili po končani vojni vojni ujetniki, zato ne bi smeli biti pobiti.