Publikcije, ki jih izdaja Geografski inštitut
Geografski atlas
Geographica Slovenica do 33II
Leksikon geografije podeželja

Program omogoča izpis bibliografij raziskovalcev in strokovnih sodelavcev, ki so evidentirani pri Ministrstvu za šolstvo, znanost in šport (MŠZŠ) in imajo določeno šifro raziskovalca, če so njihove bibliografske enote vključene v sistem COBISS.SI. Po vnosu podatkov steče za izbranega avtorja postopek priprave bibliografije. 

V okviru Inštituta za narodnostna vprašanja deluje Specializirani INDOK center s knjižnico, ki predstavlja osrednjo ustanovo za zbiranje gradiva o etničnih študijah v Sloveniji. Knjižnica sodi med najbolje založene svetovne knjižnice za svoje specializirano področje. Prednost centra je v tem, da je na enem mestu zbrano in uporabnikom na voljo gradivo s področja etnične problematike v obliki časopisne dokumentacije, revij, knjig, raziskav ter zgodovinskega arhiva. Knjižnica razpolaga s prek 38.000 enotami knjig in periodičnih publikacij. 

Zgodovina železnice
Na Slovenskem železnica seveda ni nastala z mislijo na razvoj lokalnega gospodarstva, temveč jo je država gradila v prvi vrsti zato, da bi povezala Dunaj s svojim največjim pristaniščem Trstom. Tu so pristajale ladje s kolonialnim blagom, ki si ga je želela prestolnica, sem je prihajalo izvozno blago, namenjeno v prekomorske dežele. Zato smo tako spočetka dobili prvorazredno dvotirno železnico. Ljubljano je dosegla leta 1849, Trst pa 1857. 
Seveda se je prebivalstvo zavedalo prednosti, ki jih prinaša železnica tudi lokalnemu gospodarstvu, zato se je pred določanjem trase praviloma vselej zavzemalo za to, da bi proga stekla skozi domači kraj. Prepričani v napredek, ki ga bo omogočilo novo prometno sredstvo, so otvoritveni vlak v Ljubljani 16.9.1849 nadvse slovesno sprejeli s transparenti "Kupčija, obertnost, kmetijstvo".
Eno leto po dograditvi proge do Trsta je zašla država v hudo finančno stisko in je vse svoje železnice razprodala - privatizirala. Zvezo Dunaj - Trst je prevzela zasebna Južna železnica. Kot monopolist je želela s svojim omrežjem kontrolirati čim večje ozemlje. Leta 1860 je iz Pragerskega dogradila prvi del proge proti Budimpešti, leta 1862 iz Zidanega Mosta do Zagreba, leta 1863 iz Maribora do Celovca z namenom prodreti na Tirolsko in tam dograditi Brennersko progo.

Krakovo je verjetno najstarejše predmestno naselje. 
Nastalo je že v srednjem veku na terasi ob 1evem bregu spodnje Gradiščice kot ribiško predmestje in je spadalo pod gospostvo Nemškega viteškega reda. 
V virih se prvič omenja leta 1473 in pomeni močvirje, zaraslo s krakom.
Že takratni Krakovčani so bili posestniki malih domcev in vrtov ter ribiči.
Današnje Krakovo zavzema skoraj pravilen pravokotnik med Cojzovo in Emonsko cesto ter Gradaščico in Ljubljanico.
Oba bregova sta obsajena s kostanji in urejena po Plečnikovih načrtih. 
Na Krakovski ulici 11, v preprosti zeljarski hiši se je rodil utemeljitelj slovenskega impresionizma slikar Rihard Jakopič. Na koncu Krakovske ceste, vzdolž Emonske se vzdiguje dobro ohranjeno obzidje antične Emone. V neposredni bližini, na Karunovi 4 si je arhitekt Jože Plečnik uredil svoj dom in delavnico. V hiši z vrtom deluje danes Arhitekturni muzej s stalno zbirko arhitektove dediščine. 
Več dokazov o bivanju na tem prostoru so pustili Rimljani, ki so sem prišli petdeset
let pred začetkom našega štetja in na jugozahodu današnje Ljubljane zgradili mesto Emona. Emona je štela 5000 - 6000 prebivalcev, večinoma trgovcev in rokodelcev, pa tudi državnih uradnikov in vojnih veteranov. Naselbino so obdali z obzidjem, ki je bilo ponekod tudi do štiri metre široko in več kot osem metrov visoko. Imelo je pravokotno obliko in pravokotno križajoče ulice, sredi mesta je bil trg (forum). S svojim strateškim položajem je imelo mesto pomembno vlogo v številnih vojnah, bilo pa je tudi pomembno zgodnjekrščansko središče s cvetočo trgovino.
Kot zanimivost omenimo, da je imelo mesto tudi svoje božanstvo, božico Equrno.
S propadom zahodnega rimskega cesarstva je propadla tudi rimska Emona. V ruševine so jo spremenili Huni z Atilo na čelu, nakar je mesto v obdobju preseljevanja narodov za dolga desetletja zagrnil somrak. Slovanski predniki so v te kraje prišli ob koncu 6. stoletja in začeli svojo naselbino graditi v varnem zavetju Grajskega griča.

1. Preberi si nekaj osnovih podatkov o srednjeveški Ljubljani!
Postopoma je nastajalo srednjeveško mesto pod gradom, vendar o prvih stoletjih bivanja slovanskih prednikov na tem prostoru vemo le malo. Prva pisna omemba Ljubljane izvira iz leta 1144, in sicer je takrat bilo zapisano ime Laibach, dve leti kasneje, 1146, pa se pojavi slovenski zapis imena Luwigana.
V 12. stoletju je Ljubljana obsegala Ljubljanski grad, sedanji Stari trg in Florijansko ulico. Mesto je bilo obzidano, sredi mesta je stala prva mestna hiša, pred njo pa vodnjak. Mesto je imelo en sam most, današnji Čevljarski most, ki se je tedaj imenoval Mesarski most. Ta najstarejši del mesta je imel verjetno tudi že cerkev sv. Jakoba.
Skokovit vzpon mesta se je začel v 13. stoletju, ko je Ljubljana postala prestolnica dežele Kranjske. Naselje je bilo sestavljeno iz treh delov: Starega, Mestnega in Novega trga. Na Starem trgu je bil trgovsko-obrtni center, na Mestnem trgu je bila posvetna in cerkvena oblast, Novi trg pa je bil plemiška naselbina. Cenili so poštenost. Goljufive peke so kaznovali tako, da so jih s Čevljarskega mostu namakali v Ljubljanico. Na mostu je bilo v 16. stoletju središče čevljarstva, saj so bile na obeh straneh čevljarske delavnice.
Postajala je pomembno trgovsko in obrtno središče, pa tudi središče različnih oblik
kulturnega ustvarjanja: od kiparskih in slikarskih delavnic do glasbene šole. 

Preprosto zato, ker slikovito govorijo o zgodovini nastanka mesta Ljubljane. Potrjeno je, da je najpraj obstajal grad in šele nato mesto- najprej Stari trg, nato Novi trg, pa Mestni trg in tako naprej, vse do današnje podobe. In kot kokoš bedi nad tistim kar izvali, tako tudi grad bedi nad svojim mestom in ga varuje z "lučjo, ki ponoči brli v starinskem stolpu".

2300-1800 let pred n.š. 
Pričetek naselitve Ljubljanske kotline na Ljubljanskem barju. Od konca mlajše kamene dobe se je tu razvijala kultura Ljubljanskega barja, ki je svoj vrhunec doživela v bakreni dobi.
Rimska Emona 14–15 let pred n. š. 
Prihod Rimljanov in nastanek naselbine Emona. Emona je bila obzidana z mestnim zidom. Od celotnega obzidja je danes ohranjen del na Mirju, v južnem predelu mesta. 

1144 Prvi zapis Ljubljane z nemškim imenom »Laibach«. 
1146 Omemba Ljubljane s slovanskim imenom »Luwigana«. 
1243 Ljubljana je 13. aprila 1243 je v listini prvič omenjena kot mesto. 
13. stoletje Mesto postane prestolnica dežele Kranjske. 
1335 Ljubljana je prešla pod oblast Habsburžanov in ostala pod njo vse do propada habsburške monarhije 1918, z izjemo kratke francoske vladavine med letoma 1808 in 1813. 
14. stoletje V Ljubljani je pomembno pristanišče Breg, ki je delovalo vse do izgradnje železnice v letu 1848. 
1484 Gradnja prve mestne hiše, imenovane Rotovž. Mesto je pomembno habsburško gospodarsko in trgovsko središče. 
1511 Ljubljano prizadene katastrofalen potres. 
16. stoletje Čas protestantizma. Ljubljana je pomembno izobraževalno središče. Dobi prvo latinsko šolo (danes bi ustrezala gimnaziji), tiskarno in javno knjižnico. 
1550 Po zaslugi reformatorja Primoža Trubarja dobimo Slovenci svoji prvi knjigi v slovenskem jeziku – Abecednik in Katekizem. 
1597 Nastopi protireformacija, prihod jezuitov, tiskanje knjig se preneha. S prihodom jezuitov je zastal razvoj mesta. Renesansa se umakne, uveljavi se barok. 
1693 Po vzoru italijanskih akademij je bilo v Ljubljani ustanovljeno znanstveno društvo Academia operusorum Labacensis (danes je v tej hiši Slovenska filharmonija). Po zaslugi akademije je Ljubljana dobila novo stolnico, mestno hišo in Robbov vodnjak ali Vodnjak treh rek. 
1713 V Ljubljani je prvič omenjena kavarna – Nationalcafé. 
1754 Prvo štetje prebivalstva. Ljubljana ima več kot 9300 prebivalcev. 
1770 Prvo številčenje hiš. 
1797 Izide prvi slovenski časopis Lublanske Novice od vsih krajov celiga sveta.
19. stoletje 
1804 Ljubljana ima 10.000 prebivalcev, 170 gostiln in 15 kavarn. 
1809-1813 V Ljubljano pridejo Francozi in Ljubljana postane glavno mesto Ilirskih provinc. V upravi, šolstvu in kulturnem življenju se uveljavi slovenski jezik. Francozi odprejo prvo visoko šolo, imenovano École centrale. Ljubljana kot edino nefrancosko mesto Napoleonu postavi spomenik. Francozi zasadijo prvi drevored. 
19. stoletje
prva polovica V Ljubljani živi in dela najpomembnejši slovenski pesnik France Prešeren, ki je avtor današnje slovenske himne. Slovenska književnost takrat doseže evropski nivo. 
1821 Kongres svete alianse je Ljubljano vpisal v mednarodno zgodovino. Udeležil se ga je celo ruski car Aleksander I. Mesto so v ta namen zelo polepšali. 
1843 Izhajati začnejo Bleiweisove Novice, prvi stalni slovenski časopis. 
1849 Z Dunaja pripelje v Ljubljano prvi vlak, iz Trsta pa leta 1857. 
1881 Na Kongresnem trgu zagori prva žarnica. 
1890 Izgradnja mestnega vodovoda. 
1895 14. aprila mesto ponovno prizadene potres. Mesto obnavljajo Avstrijci in ga obogatijo s secesijskimi poslopji. 
1897 V Ljubljani zazvoni prvi telefon. 
1901 Po ljubljanskih ulicah začne 6. septembra voziti tramvaj, ki neslavno konča v 50. letih istega stoletja.
1918 
Razpad habsburške monarhije. Slovenija se je z Ljubljano pridružila novi državi, Kraljevini Srbov, Hrvatov in Slovencev.

1919 Ustanovljena je bila prva slovenska univerza s petimi fakultetami. Vpisanih je bilo 942 študentov: 914 moških in 24 žensk. 
do 1957

Jože Plečnik, najpomembnejši slovenski arhitekt, odločilno vpliva na gradnjo v mestu. Nastajajo najpomembnejši arhitekturni objekti, med njimi Narodna in univerzitetna knjižnica (NUK), ki hrani dva milijona knjig, toliko, kot je prebivalcev Slovenije. 
1928 Ustanovitev radijske postaje. V mestu se začne zbirati gospodarski in finančni kapital. 
1933 Gradnja prve stolpnice v Ljubljani – Nebotičnika. Nebotičnik je bil takrat najvišja stavba na Balkanu in nekaj časa celo najvišja stanovanjska stavba v Evropi. 
1941-1945 11. aprila 1941 Ljubljano zavzame italijanski okupator. 26. aprila Slovenci ustanovijo Osvobodilno fronto (OF), ki vodi oborožen upor in skrbi za ilegalno propagando ter sabotaže. Delovalo je šest ilegalnih tiskarn in ena ilegalna radijska postaja OF – Kričač. 
1942 Italijanski okupator februarja obda Ljubljano s 30 kilometrov dolgo bodečo žico. Danes po tej poti vodi sprehajalna steza Pot spominov. 
1945 9. maja osvoboditev Ljubljane.

Ljubljanski grad je simbol mesta Ljubljane. 
Začetek gradnje grajskega poslopja sega v 11. stoletje. Zgradili so ga na ostankih prazgodovinskih naselbin, pot do gradu pa je potekala ob obzidju prazgodovinske utrdbe.
Mesto se je razvijalo pod grajskim gričem, obdano z obzidjem in reko. Grad je bil dolga leta upravno središče dežele Kranjske.
Sedanji grad je bil zgrajen v drugi polovici 15. stoletja kot utrdba z velikim dvoriščem znotraj obrambnega obzidja. Znotraj obzidja je še gotska kapela sv. Jurija, preostala grajska poslopja pa so bila sezidana v 16. in 17. stoletju. 
Do leta 1814 je bil grad v slabem stanju, saj so v njem uredili ječe. Leta 1905 je mesto Ljubljana grad odkupilo od države. Zadnji prebivalci so se z gradu odselili leta 1962-63. Potem se je začelo prvo proučevanje in restavriranje gradu.
Današnji razgledni stolp z uro je bil zgrajen leta 1848, potem ko so Francozi porušili prejšnjega lesenega. Prenovljen in povišan je bil leta 1982 in od takrat je najvišja razgledna točka v Ljubljani.
Priporočamo ogled peterokotnega stolpa in grajske kapele sv. Jurija. V kapeli so grbi nekdanjih kranjskih deželnih glavarjev in zvon iz leta 1440. S stolpa je čudovit razgled na mesto in pokrajino okrog Ljubljane. V gradu sta urejeni tudi dve poročni dvorani, v pritličju pa je kavarna.
Poleti je grajsko dvorišče prizorišče različnih kulturnih prireditev. V gradu je urejena Stanovska dvorana z 200 sedeži, ki je primerna za koncerte komorne glasbe, kongrese in poslovna srečanja.

Načrtno planiranje razvoja Ljubljane se je pričelo po potresu leta 1985, ki je prizadel precejšen del mesta.

PRESELJEVANJE LJUDSTEV 
Preseljevanje ljudstev je trajalo od druge polovice 4.stoletja do druge polovice 7.stoletja. 
Naselitev Germanov na Zahod ima za posledico gospodarski in kulturni padec v zahodni Evropi. Letnica preseljevanja za Evropo je 375 n.št., ker so tega leta izza Aralov vdrli Huni in povzročili premike velikih germanskih in drugih ljudstev proti Zahodu. Poleg Hunov so se premaknili tudi Obri ali Avari. Velika vloga Avarov v zgodovini južnih Slovanov je v tem, da so združili velik del slovanskih plemen za skupen napad na balkanski polotok in na Vzhodne Alpe in olajšali s svojimi pohodi naseljevanje Slovanov na omenjenem ozemlju. Preseljevanje se je sprva začelo v Aziji, ko so ljudstva vdirala v Kitajsko in Indijo. Imeli so poseben odnos – stepski fevdalizem (dali so čredo v zakup). Ko so Azijska plemena vdrla v Evropo so povzročila razpad Rima (ki je bil že tako ali tako na poti navzdol). 
Vzroki za preseljevanje: 
- pritiski tujih ljudstev 
- prenaseljenost 
- želja po bogastvu 
- privlačnost sosednjih držav 
- primitivni način pridelovanja zemlje (POŽIGALNIŠTVO – najprej so požgali gozd, nato pa so na tem ozemlju sadili) 
Posledice preseljevanja: 
a) nastanek germanskih držav na ozemlju zahodnorimskega cesarstva: 
- frankovska država 
- vandalska Država 
- zahodnogotska država 
- burgunska država (današnja Švica) 
b) Slovani so se razselili 
- zahodni (Čehi, Slovaki, Poljaki, Lužiški – Srbi) 
- južni (Srbi, Hrvati, Makedonci, Črnogorci, Slovenci) 
- vzhodni ( Rusi, Belorusi, Ukrajinci) 
c) arabsko- islamska osvajanja 
d) prevlada naturalnega gospodarstva in prehod v fevdalno družbo 
FEVDALIZEM: 
- ZGODNJI FEVDALIZEM (5.-11.STOLETJE) 
- RAZVITI FEVDALIZEM (11.-15.STOLETJE) 
- POZNI FEVDALIZEM (15.- 18. STOLETJE) 
Področje, ki so ga Slovani najprej naselili, je bila Vlaška nižina, imenovali so se Vlaški Slovani. Od tod so napadali Bizanc, zadnje leta 626. Iz vlaške nižine so se selili naprej na Balkanski polotok. 
ALPSKI SLOVANI SO PREDNIKI SLOVENCEV. 
550 – prvi naselitveni val v Vzhodne Alpe s severa skozi Moravska vrata. 
568 – preselitev Langobardov iz Panonije v Italijo 
582 – Obri osvojijo Sirmij ali Sremsko mitrenico??in se obrnejo proti zahodu. 
Drugi naselitveni val Slovanov je bil leta 582 po padcu Sirmija in je prišel iz Vzhoda. 
Slovani so v Vzhodnih Alpah poselili porečje Aniže, Mure, Drave, do reke Travne in njenega izliva v Donavo. Na zahodu so se naselili do Langobardskih obmejnih utrdb, poselili so okolico Trsta, Posočje, Posavje in del Panonije do Blatnega jezera. 
Sosedi so bili Bavarci na zahodu, na jugu Ogri ( bili so s Slovani v plemenski zvezi), na severu Avari. 
V 7.stol. (623-658) so se povezala Slovanska plemena od Baltika do Jadrana proti Bavarski in Ogrski nevarnosti, vodil pa jih je Samo. Ta zveza – Samova plemenska zveza je, ko je nevarnost minila (oz. Ko je Samo umrl) , razpadla. Še naprej pa so ostala 
združena plemena na področju Karantanije. 
VALUK (Valjhun iz Prešernovega Krsta pri Savici) je bil prvi karantanski knez. Karantanije je postala najvažnejša politična enota na slovenskem ozemlju. Središče je bil Krnski grad na gosposvetskem polju. Posebnost Karantanije je, da so volili svoje kneze. Volilo je najprej vso ljudstvo, nato kosezi. Obred je potekal v slovenskem jeziku: USTOLIČEVANJE SLOVENSKEGA KNEZA. Obred se je spreminjal. 
Zadnji je bil ustoličen ERNEST ŽELEZNIk leta 1414 ( ni več znal slovenskega jezika in obred je zamrl). POTEK OBREDA lahko najdete na str.248 v učbeniku za prvi letnik gimnazije. 
KOSEZI – svobodni kmetje; ko je Karantanija prišla pod Franke po uporu Ljudovita Posavskega se je družba fevdalizirala in kosezi so bili vmesna skupina med fevdalci in podložniki. Imeli so svoje lastno sodstvo niso pa imeli podložniških kmetij, katere so imeli fevdalci. Leta 745 so prišli pod Franke.Južno od Drave je bil Oglejski patriarhat in severno od Drave pa je vladal Salzburg. 
KNEŽJI KAMEN - je visok 0,65 m in je spodnji del jonskega stebra, ki izvira iz ruševin mesta Virinuma. V kneževini Karantaniji je stal kot simbol knežje oblasti na vojaškem zbornemprostoru znotraj krnskega gradu. Na njem so Karantanci ustoličevali svoje kneze in pozneje Korošci svoje vojvode. 
Karniola, pozneje Kranjska, je bila poleg Karanatanije druga slovenska plemenska kneževina v vzhodnoalpskem prostoru. 
KOLONIZACIJA 
3.faza V 14.st. je prišlo do oblikovanja jezikovnih otokov nemško-govorečih prebivalcev. 
Ta območja so: 
-zgornja dolina reke Bače 
-zgornja dolina Selške Sore 
-Kanalska dolina 
-Kočevski gozd (leta 1330 so ORTENBURŽANI kazensko preselili kmete, ki so se jim uprli frankovski in turinški kmetje 
4.faza 
Nova naselja so: 
V Beli krajini ( Miliči, Pavnoviči, Bojanci )-USKOKI -pravoslavna vera (Edini se ohranili) 
Področje Gorjancev, Žužemberk - UNJAKI-grkokatoličani (priznajo papeža). 
Dolino reke Krke, okoli Novega mesta, na Dravskem polju, okoli Ptuja pri Ljutomeru na Notranjskem vse do Trsta in Furlanske meje. 

SEVERNA NARODNOSTNA MEJA 
(slovensko-nemška narodnostna meja ) 
Meja je potekala od reke Zilje, Šmohorja, Beljaka, Celovške kotline do Osojskega jezera, Šenturško goro, Severni rob Gosposvetskega polja, Štalensko goro in Svinjsko planino, dolino Meče in Južni rob Labotske doline, nato se vzpne na Golico, obrni na greben, ki deli Štajersko, Kozjak in Slovenske gorice. 
ZAHODNA NARODNOSTNA MEJA 
(slovensko-romanska narodnostna meja ) 
Poteka od karnijskih Alp do tržaške kotline, po črt, ki pušča Kras in hribovito ozemlje na slovenski strani, Furlansko ravnino pa na romanski strani. Področje reke Bele se je romaniziralo, zato je bilo slovensko prebivalstvo v Reziji odrezano od Koroške tako, da sta danes Beneška Slovenija in Rezija v Italiji. 
SLOVENSKO OGRSKA NARODNOSTNA MEJA 
Potekala je od Monoštra mimo dolnje Lendave do reke Mure. 
REFORMACIJA NA SLOVENSKEM 
protestantski krožki tržaškega škofa Petra Bonoma. 
PRIMOŽ TRUBAR 
podpiral škof Franc Kacijaner. nadomestil Urban Tekstor-nasprotnik. 
pomembna leta 1572 sprejeta BRUŠKA PACIFIKACIJA; 
plemstvo verska sv, mesta svob. vesti 
PROTIREFORMACIJA 
dejavnosti: 
TRIDENTINSKI KONCIL: 
določili cerkvene dogme ali verske resnice, vsebino katekizma 
USTANOVITEV JEZUITSKEGA REDU: 
USTANOVILI CERKVENO INKVIZICIJSKO SODIŠČE: 
V FRANCIJI - KALVINSKA SMER :HUGENOTI (Kalvinci) 
Višek ŠENTJERNEJSKA NOČ, 23. na 24. Avgust pokola 3000 Hugenotov. do takrat, dokler se ni Henrik Navarski poročil. 
Z NANTSKIM EDIKTOM je Hugenotom priznana verska svoboda. 
ČEŠKA 
Vojne konec z VESTFALSKIM MIROM- 

KOPRSKA ŠKOFIJA IN SLOVANI OD 12. DO 15. STOLETJA

Darko DAROVEC
Znanstveno-raziskovalno središče Republike Slovenije Koper

Medtem ko je za obdobje od 9. do 12. stoletja za slovensko narodnostno mejo značilno, da se je na severu proti Nemcem in na vzhodu proti Madžarom krčila, je na zahodu proti Furlaniji in Istri v večjih ali manjših sunkih v tem obdobju napredovala. Tako lahko na podlagi arheoloških najdb iz 9. in 10. stoletja, ki govorijo, da so v okolici Predloke takrat živeli Slovani, posredno in neposredno pritrdimo razvoju slovanske kolonizacije v Istri, kot ga že nakazuje listina o Rižanskem placitu.
Med slovansko kolonizacijo v Istri in Furlaniji, kjer so oglejski patriarh pa tudi drugi nemški fevdalci uporabili naravni prirastek iz strnjenega slovenskega ozemlja za kolonizacijsko delo na svojih posestvih, lahko povlečemo kar nekaj vzporednic. Obsežnejšo kolonizacijo tako lahko pričakujemo tudi po letu 1062 oziroma 1067, ko je kralj Henrik IV. podelil freisinški cerkvi najprej nekatera svoja posestva v Piranu in Novigradu, nato pa še dokaj strnjeno ozemlje vasi Osp, Rožar, Loka, Kubed, Truške, Šterna in Sv. Peter, ki je pravzaprav zaokrožalo oziroma oblikovalo tedanjo mejo koprske škofije s tržaško na severu in severozahodu ter z novigrajsko na jugu.
Toda približevanje slovenske narodnostne meje severnoistrskim mestom ni bilo vezano le na fevdalni tip kolonizacije, marveč je k temu precej pripomogel tudi privlačnostni faktor vzpenjajoče se gospodarske dejavnosti v teh mestih; tako npr. v listini o prisegi zvestobe Trsta Benetkam iz leta 1202 zasledimo že številna slovanska imena pri Tržačanih, med katerimi nekateri kasneje postanejo celo člani mestnega sveta (Blagosić). Koper pa je z zvestobo Benetkam leta 1182 pridobil izključno pravico do izvoza soli, pridelane med Gradežem in Premanturo, na celino, kar je bil nedvomno eden poglavitnih dejavnikov, ki je omogočil koprskemu komunu, da je leta 1186 podelil posesti (v Loparju, Padni, Briču in v Serminu), nekatere vinograde ter oljčno desetino koprski škofiji, s čimer je bilo le-tej šele omogočeno, da je uresničila sklep iz leta 1177 med papežem Aleksandrom III. in Friderikom I. Rdečebradcem o ponovni ustanovitvi koprske škofije, oziroma o ponovni zasedbi koprskega škofovskega prestola, saj koprska škofija od ustanovitve v 6. stoletju naj ne bi bila nikoli ukinjena, le sredstev za vzdrževanje svojega škofa naj ne bi bila imela, kajti do tedaj sta skrb za upravljanje škofije vodila dva škofovska kanonika. Čeprav je sprva dolžnosti koprskega škofa, kot že mnogokrat poprej, opravljal tržaški škof, tedaj Aldigor, pa je po njegovi smrti leta 1210 nastopil kot zgolj koprski škof Absalon.
Samostojni upravni posvetni in cerkveni razvoj je še pospeševal gospodarski vzpon in z njim povezani priselitveni privlačnostni faktor, še posebno na ozemlju Kopra in Pirana, torej na ozemlju koprske škofije, kar nazorno potrjuje tudi t. i. koprski agrarni zakon iz okoli leta 1300, kjer ne le, da v določbah kmete enačijo s Slovani, kar daje slutiti, da je bilo koprsko podeželje tedaj že povsem slovanizirano, temveč iz njih izhaja, da so bili Slovani tudi lastniki teh posesti. Temu razvoju nazadnje pritrjuje tudi vsaj po imenu svojevrstna funkcija koprskega Kapitana Slovanov (Capitaneus Sclavorum), ki jo prvič zasledimo po koprskem uporu Benetkam leta 1348 kot upravno, vojaško in pravno skrbstveno funkcijo za prebivalstvo koprskega podeželja.
O rednem dotoku slovanskega prebivalstva tudi v obalna istrska mesta, še posebno v Koper, pa mdr. priča leta 1467 ustanovljeni samostan glagoljašev v Kopru, sprva s sedežem v sv. Ani v Bošedragi, ki je postal osrednji sedež istrskih glagoljašev in poglavitni nosilec slovanske verske in kulturne ustvarjalnosti v Istri. Žal se tega po 2. svetovni vojni ni zavedala tedanja oblast, ko je dala porušiti glagoljaški samostan na Belvederju, kjer so domovali od srede 16. stoletja do ukinitve leta 1806.
Zgodovino srednjeveških mest na Slovenskem so v knjigi na poljuden in privlačen način popisali umetnostni zgodovinarji: dr. Ivan Stopar, ki je napisal tudi uvod za knjigo, ter prispeval poglavji o Celju in Ljubljani. Danijela Tomšič je pisala o srednjeveški Izoli, mag. Mojca Guček pa o Kopru in Piranu. Dr. Cene Avguštin je prispeval poglavja o gorenjskih srednjeveških mestih Kamnik, Kranj, Radovljica, Škofja Loka, dr. Jelka Pirkovič pa poglavja o dolenjskih in notranjskih mestih Črnomelj, Kočevje, Kostanjevica na Krki, Krško, Lož, Metlika, Novo mesto in Višnja Gora. Jože Curk je napisal poglavje o nastanku in razvoju srednjeveških mest na slovenskem Štajerskem, v katerem je zajel Brežice, Maribor, Ormož, Ptuj, Slovenj Gradec in Slovensko Bistrico. Zgodovinarja Salvator Žitko in dr. Branko Marušič sta prispevala poglavji o srednjeveških mestih v Istri ter o srednjeveški Goriški oziroma Gorici.