ILIRKE PROVINCE
Napoleon je na dan 14. 10. 1809, ko je bila podpisana mirovna pogodba v Schönbrunnu, s posebnim dekretom ustanovil tudi Ilirske province. Združevale so poleg dežel, ki jih je Francozom v tem miru odstopila Avstrija (Primorje, Kranjska, zahodna Koroška in Hrvaška na desnem bregu Save), še beneško Istro, Dalmacijo in Boko Kotorsko (v njihovi oblasti že od leta 1805) in ozemlje Dubrovniške republike, katerega so zasedli in 1808 priključili Italijanskemu kraljestvu. Pozneje so meje Ilirskih provinc še popravljali in dopolnili. Leta 1810 so jim priključili vzhodno Tirolsko, naslednje leto so podrobneje določili mejo proti Avstriji in izvedli manjše mejne korekture (Motnik je tedaj prišel pod Kranjsko). Meja z Italijo je bila preurejena po naravnih, rečnih črtah (po Soči od izliva do izvira in potem po rateškem povodju; Trbiž je že takrat pripadal italijanskemu kraljestvu). Ilirske province so imele 55.000 km2 in so združevale okoli poldrugi milijon etnično različnega prebivalstva. Poleg Slovencev, Hrvatov in Srbov so zajemale tudi dele sklenjenega italijanskega in nemškega prebivalstva.
Vzroki, ki so Napoleona navedli, da je ustvaril po teritorialni obliki zelo nenavadno tvorbo Ilirskih provinc, so bili zelo različni. Bilo je povsem razumljivo, da so imeli pri tem važno vlogo politični in vojaški momenti ter so bili na čelu uprave zaporedoma vojaki (maršala Marmont in Bernadotte ter general Junot), z izjemo zadnjih mesecev, ko je bil upravnik guverner Fouché. Med vzroki za nastanek Ilirskih provinc je bila zelo pomembna tudi Napoleonova težnja, da bi na tem delu Evrope zaprl kontinentalno blokado, saj je Avstrija že ob začetku vojne leta 1809 takoj vzpostavila trgovino s takratno gospodarsko in vojaško velesilo Anglijo. Podobno vlogo je odigrala tudi Napoleonova želja, da bi ustvaril neposredno zvezo po kopnem s Turčijo, kar bi bilo za francosko gospodarstvo benefitnega pomena.
Dežela Kranjska se je s francosko okupacijo pobliže seznanila s pridobitvami francoske revolucije in z institucijami, ki jih je uveljavilo zmagovito meščanstvo po zrušenju absolutistične monarhije. Vendar pa pri tem ne smemo pozabiti, da so postajale Napoleonove francoske oblasti tem bolj konzervativne v odnosu do revolucionarnih zahtev, čim bolj so se teritorialno in časovno odmikale od Francije in časov revolucije. Prav tako so se hotele tudi v drugih s strani Francozov zasedenih deželah mnogo bolj mirno in počasneje približevati upravni ureditvi, kakršna je bila v Franciji. Zaradi tega je razumljivo, da v Ilirskih provincah francoske oblasti niso pohitele z odpravljanjem fevdalnih vezi, čeprav so obstajale take težnje. Pač pa so uvedli moderno uradniško upravo in sodstvo, uredili novo šolstvo, uveljavili enakost pred zakonom in odpravili privilegije vladajočih razredov. Slovenske dežele v Ilirskih provincah so se po stoletjih fevdalizma prvič srečale z moderno meščansko ureditvijo.
Državnopravni pomen in položaj Ilirskih provinc je bil izjemen. Ustanovljene z Napoleonovim dekretom in ne s senatovo odločbo ustavno niso postale sestavni del francoskega cesarstva, vendar so bile z njim ozko povezane in hkrati v veliki meri podrejene Parizu. Niso bile upravno razdeljene na departmaje kot je bila Francija, v njih niso uveljavili niti francoskih zakonov; prebivalci niso imeli francoskega, ampak svoje ilirsko državljanstvo. Province pa so bile podrejene francoskim ministrstvom in imele najvišje (za njih pristojno kasacijsko) sodišče v Parizu. V Ilirskih provincah je vladalo podobno stanje (vojaška uprava) kot v času v na novo osvojenih kolonijah francoske republike.
Ilirske province so delili na šest civilnih in eno vojaško provinco: Koroška z vzhodno Tirolsko z glavnim mestom Beljak; Kranjska brez Vipave z glavnim mestom Ljubljana; Istra z glavnim mestom Trst, ki je obsegala Goriško, Vipavsko in Tržič in po letu 1811 skoraj celotno Istro; civilna Hrvaška z glavnim mestom Karlovac, ki je vključevala do leta 1811 večino nekdanje avstrijske Istre; Dalmacija z glavnim mestom Zadar, Dubrovnik in Vojna Krajina.
Francozi so pri tej delitvi ohranili v glavnem stare deželne meje, vendar pa so odpravili vse fevdalne in za moderno upravo nemogoče enklave. Tudi pri distriktih, nižjih upravnih enotah, so se naslonili na meje avstrijskih okrožij. Vendar so v slovenskem delu Primorja poleg tržaškega in goriškega distrikta ustanovili še distrikt v Kopru, na Kranjskem pa so v začetku leta 1813 uredili poleg prejšnjih še nov distrikt v Kranju. Glavno mesto Ilirskih provinc je bila Ljubljana in v njej je stoloval generalni guverner. V njegovi pristojnosti so bile vojaške zadeve, pravosodje in nadzorstvo nad upravo. Ob strani sta mu bila generalni intendant za finance, odgovoren za vso civilno upravo, in generalni komisar za pravosodje. Skupaj so sestavljali vlado (gubernij) Ilirskih provinc. Posameznim provincam so stali na čelu intendanti z enakimi nalogami, kakor so jih imeli prefekti francoskih departmajev, a distriktom - razen na sedežnih provincah, v katerih so opravljali ta posel intendanti - namestniki intendantov, imenovani poddelegati.
Najnižje upravne enote, ki jih doslej v taki obliki slovensko ozemlje ni poznalo, so bile občine (mairije) z župani (maire, syndic) in sv?ti na čelu. Te občine so bile po svojem obsegu dokaj velike, precej večje kot pa pozneje. Tako je bilo v francoskem času na ozemlju poznejše Kranjske 124 občin, leta 1910 pa 368 občin.
V vsaki provinci je bilo posebno sodišče ali tribunal za vse kazenske in tudi za tiste civilne zadeve prve stopnje, kjer je šlo za večje vrednosti. V nižjih sodnih enotah, kantonih, ki jih je bilo na kranjskem 23, so bili mirovni sodniki, ki so razsojali civilne zadeve za manjše vrednosti in vse prekrške. Nova upravna in sodna ureditev je povsem zamenjala staro, v precejšnji meri še fevdalno avstrijsko upravo in sodstvo. Deželni stanovi so bili odpravljeni, fevdalci pa so izgubili vse upravne pravice, ki so bile vezane na zemljiško gospostvo. Vso višjo upravo (razen občin) so prevzeli od države plačani in imenovani uradniki. Člani vlade in intendanti so bili praviloma samo Francozi, druga uradniška mesta so na splošno zasedali domači uradniki. Jezik višje uprave in sodišč je bila francoščina, drugje so uporabljali dotlej rabljeno nemščino oziroma italijanščino. Da bi vplivali na javno mnenje in obveščali nove podanike, so ilirske oblasti v istih treh jezikih izdajale tudi vladni list Le Télégraphe officiel. Izhajal naj bi tudi v: Ilirskem, to je v jeziku večine prebivalstva, a do tega ni prišlo. S podržavljanjem sodstva je bilo konec tudi posebnih sodišč, ki so v fevdalnem obdobju sodila pripadnikom posameznih razredov in slojev. Novi francoski zakoni, med njimi Code Napoléon so od začetka leta 1812 uveljavili enakost državljanov pred zakonom. Uvedli so tudi civilno poroko. Davke so pobirali v dobi Ilirskih provinc državni uradi. Uvedli so sistem enotnega zemljiškega, osebnega in obrtnega davka. S tem je bila odpravljena pravica fevdalcev, da so od svojih dohodkov plačevali nižje davke kakor kmet. Vendar ti direktni davki, ki so bili po prvotni previsoki odmeri leta 1811 znižani, hkrati z drugimi dohodki (tobak, monopolna sol, indirektni davki, itd.) niso zadoščali za kritje stroškov, uprave in vojske v Ilirskih provincah, ki so se morale vzdrževati same. Zato so se ves čas otepale s svojimi proračuni oziroma s primanjkljaji. Posledice so bili dolgovi, zastajala so izplačila plač in pokojnin, naraščalo pa je tudi nezadovoljstvo ljudstva, ki je tožilo zaradi visokih davkov. Prav zaradi tega se je še dolgo ohranil spomin na franke, kakor so davke po francoskem denarju začeli označevati kmetje.
Spremembe je doživel tudi stari naborni sistem, ki je slonel predvsem na pripadnikih nižjih družbenih plasti. Francozi so uvedli splošno vojaško obveznost z le maloštevilnimi oprostitvami, vendar so med obvezniki izbrali določeno število rekrutov z žrebom, toda še vedno se je bilo mogoče rešiti vojaške službe z namestnikom, t. j. za določeno denarno odškodnino izogniti se vojaški srajci. Novo, širšo vojaško obveznost so ljudje občutili kot zelo neprijetno breme (predvsem kmetije z enim sinom - dedičem).