TAJNO DRUŠTVO PGC
Anton Ingolič

VSEBINA:
Vesela povest iz dijaškega življenja je napisana v obliki vzornega šolskega spisa, ki ima uvod, jedro in zaključek. 

Uvodni del vsebuje predstavitev razreda, ki ga obiskujejo glavni junaki zgodbe in njihovega razrednika Vejico, učitelja slovenskega jezika, ki je namesto kazni učencem zadal nalogo – prosti spis, v katerem so morali natančno razložiti, zakaj so to in to storili. Takšno nalogo je dal tudi bivšemu društvu PGC.

Jedro dogajanja predstavlja skupina dijakov, ki se v letih, ko mladina rada ustvarja vsakovrstna »društva«, odloči zbirati rabljene risalne žebljičke. Žrtve njihove strasti so bile oglasne deske v gimnazijski veži, javnih zgradbah, mestni hiši in stanovanjskem bloku. Da bi našli risalne žebljičke in jih izpulili, so natančno opazovali življenje okrog sebe in nehote odkrili veliko hujše stvari: črno borzo, tihotapstvo in še druga početja, ki niso v skladu z zakonom. Ogorčeni razkrijejo krivce in jih prisilijo, da stanovanjski blok zapustijo. Še predno jih odkrijejo, društvo razpuste.

V zaključku jim tovariš Vejica pove, da je s spisom v splošnem zadovoljen, le zaključek bi bilo potrebno natančno predelati. Mihcu bivšemu predsedniku tajnega društva PGC je predlagal, da za zaključek opiše njihov razgovor ob spisu.

ANALIZA:
Ta pripoved je že zelo podobna tehniki dobre detektivke, ne da bi pisatelj prekoračil zmožnosti svojih junakov. Jezik je sproščen in blizu najstniškemu žargonu, saj je Ingolič med prvimi, ki so v svojem delu imenovali učitelje z imeni Vejica, Cerberus, tovarišica Torej…, tako kot so jih imenovali učenci sami in jim jih je s tem približal. Pisatelj je znal to distanco razširiti, saj je bil tudi sam učitelj, otroke pa je imel zelo rad. S tem je pisatelj še bolj natančno ujel utrip šolskega in izven šolskega življenja takrat sodobnih mladostnikov. Prisoten je tudi humor, ki za Ingoliča nasploh ni zelo značilen, a ga imajo mladostniki v tem starostnem obdobju še posebej radi.